справа № 752/10720/24 головуючий у суді І інстанції Данілова Т.М.
провадження № 22-ц/824/2583/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Макаровою Анастасією Федорівною на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна, яке є спільною сумісною власністю та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації,-
В С Т А Н О В И В:
позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна, яке є спільною сумісною власністю, у якому просив:
стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 1\2 вартості автомобіля SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 124 000 грн., залишивши автомобіль у власності відповідача;
здійснити поділ грошових коштів, що обліковувались на відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» рахунку на ім`я ОСОБА_2 , та виділити у власність позивача 1/2 частину вказаних коштів.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 30 серпня 2001 року між сторонами у справі був укладений шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №737.
Під час перебування у шлюбі подружжям був придбаний автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 15 липня 2021 року. 
Згідно звіту про експертну оцінку від 07 травня 2024 року, виконаного ТОВ «Кето груп», загальна вартість вказаного автомобіля складає 248 000 грн., тому вартість 1/2 частки авто складає 124 000 грн.
Також за час шлюбу подружжям було набуто (зароблено) грошові кошти, частину з яких відповідач розмістила на банківських рахунках, що обліковуються на відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на рахунку на ім`я відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 звернулася у суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації, у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог остаточно просила:
визнати автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним сумісним майном подружжя,
припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину автомобіля SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,
стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості частки у спільному майні, а саме на 1/2 частину автомобіля SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 124 000,00 грн, посилаючись на звіт про оцінку майна від 07 травня 2024 року, згідно якого ринкова вартість автомобіля становить 248 000 грн;
визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 зазначає, що з 30 серпня 2001 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За час шлюбу подружжям був придбаний автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позивач не має водійського посвідчення, також не володіє навиками водіння транспортним засобом. За час перебування у шлюбі жодного разу не користувалася транспортним засобом як водій, лише як пасажир. Відповідач користувався та продовжує користуватися транспортним засобом одноособово. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна, яке є спільною сумісною власністю задоволено частково. Здійснено поділ спільного майна подружжя, зокрема грошових коштів, що обліковуються на відкритих у АТ КБ «ПриватБанк» рахунках на ім`я ОСОБА_2 , та виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину вказаних грошових коштів, а саме: НОМЕР_3 - 3 287,79 грн; НОМЕР_4 - 2 610,04 євро; НОМЕР_5 - 314,95 доларів США; НОМЕР_6 - 500,05 євро; В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації задоволено. Визнано автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину автомобіля SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 124 000,00 грн. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 211,20 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 358,35 грн. судового збору та 33 000 грн. витрат на правову допомогу.
Не погодившись із таким рішенням суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Макарова Анастасія Федорівна 12 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року в частині вирішення первісного позову про поділ грошових коштів подружжя та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у повному обсязі. Також просила скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з апелянта витрат на професійну правничу допомогу та відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_2 у цій частині.
Підтримавши доводи первісної позовної заяви, представниця апелянта вказала на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.
Місцевий суд помилково вважав, що частину грошових коштів ОСОБА_2 витратила в інтересах сім`ї, адже на момент придбання автомобіля для доньки сторони припинили ведення спільного господарства, а спір між сторонами щодо юридичної долі грошових коштів уже перебував на розгляді. Крім того, відповідачка не є стороною договору купівлі-продажу автомобіля, його покупцем є донька сторін.
Відповідачка також не довела факту використання грошових коштів у сумі 7 352,41 дол. США саме на придбання автомобіля для доньки, не надала доказів переказу грошових коштів на рахунок продавця автомобіля саме з власного банківського рахунку.
Зауважила, що позивач також не надавав згоди на придбання вказаного автомобіля для доньки, не був обізнаний про те, що цей автомобіль буде придбано за рахунок спільних заощаджень сторін.
Також, апелянт вважає, що вартість наданих ОСОБА_2 послуг адвокатом на суму 33 000,00 грн є значно завищеною та неспівмірною у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, зважаючи на її складність.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Макаровою Анастасією Федорівною на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна, яке є спільною сумісною власністю, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
14 листопада 2025 року представниця ОСОБА_2 - адвокатка Агбонгале Л.С. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатка Макарова Анастасія Федорівна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.
У судовому засіданні представниця ОСОБА_2 - адвокатка Агбонгале Луіза Сергіївна заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним за обґрунтованим.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Щодо доводів апеляційної скарги про поділ грошових коштів подружжя
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30 серпня 2001 року між сторонами укладений шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №737.
Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
27 травня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.
Під час перебування у шлюбі подружжям був придбаний автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 15 липня 2021 року. Автомобіль зареєстрований на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 .
Згідно звіту про експертну оцінку від 07 травня 2024 року, виконаного ТОВ «Кето груп», загальна вартість автомобіля SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 248 000 грн.
На час розгляду справи в суді автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться у фактичному користуванні позивача ОСОБА_1 
08 листопада 2024 року у відповіді Регіонального сервісний цент ГСЦ МВС в м. Києві, повідомив, що в Єдиному державному реєстрі МВС відсутня інформація про видачу посвідчення водія на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зазначений автомобіль, з дати придбання 17 липня 2021 року, перебував в одноосібному користуванні позивача та використовувався в інтересах сім`ї. Як доказ фактичного користування спільним автомобілем до справи долучено копії постанов про накладення на ОСОБА_1 адміністративних стягнень за період з 2021 по 2025 р.р. включно. 
При цьому, сторони погодилися з вартістю автомобіля SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 248 000 грн, визначеного звітом про експертну оцінку від 07 травня 2024 року, виконаним ТОВ «Кето груп».
Крім того, згідно з наданою АТ «КБ «Приватбанк» інформацією, на ім`я ОСОБА_2 були відкриті наступні рахунки із такими залишками грошових коштів станом на 01 січня 2024 року:
НОМЕР_3 - 6575,57 грн;
НОМЕР_7 - 5082,12 доларів США;
НОМЕР_4 - 5220,07 євро;
НОМЕР_8 - 2000,13 доларів США;
НОМЕР_5 - 900,05 доларів США;
НОМЕР_6 - 1000,1 євро.
Таким чином, сумарно на рахунках ОСОБА_2 станом на 01 січня 2024 року знаходилось 6 575,57 грн, 7 982,3 доларів США та 6 220,17 євро.
Під час розгляду справи було встановлено, що сторони не заперечують дату припинення їхніх фактичних шлюбних відносин з 01 січня 2024 року.
ОСОБА_2 , заперечуючи проти позовних вимог в цій частині, посилалася на використання коштів, знятих з депозитних рахунків, в інтересах сім`ї та за взаємною згодою сторін.
18 серпня 2024 року ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу ТЗ №3245/2024/4832174 від 18 серпня 2024 року транспортного засобу AUDI A3 номерний знак НОМЕР_9 , вартістю 303 000 гривень, що еквівалентно на дату покупки 7 352,41 долар США.
Опитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона є студенткою 3 курсу денної форми здобуття освіти магістерського рівня вищої освіти спеціальності 222 Медицина освітньої програми «Медицина» ННЦ «Інститут біології та медицини» Київського національного університету імені Тараса Шевченка. У зв`язку з навчанням на денній формі навчання вона не має власного доходу. Кошти на придбання автомобіля AUDI A3 номерний знак НОМЕР_9 витрачено з коштів, знятих з депозитних рахунків, відкритих на ім`я її матері ОСОБА_2 .
Вирішуючи спір в частині первісних позовних вимог щодо поділу грошових коштів на банківських рахунках місцевий суд першої інстанції встановив доведеним, що вони є спільним майном подружжя сторін у справі. Визначаючи суму грошових коштів, які підлягали поділу місцевий суд врахував, що 7 352,41 доларів США використані на придбання автомобіля для повнолітньої спільної доньки сторін - ОСОБА_4 , тобто використані в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим стягнув на користь первісного позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , за виключенням цієї суми.
Вирішуючи спір в частині позовних вимог за первісним та зустрічним позовами щодо поділу автомобіля місцевий суд встановив доведеним, що спірний автомобіль придбано у період перебування сторін у шлюбі, а тому він підлягає поділу як спільне майно подружжя. Оскільки сторони дійшли згоди щодо вартості автомобіля, суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості автомобіля SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 124 000 грн., залишивши вказаний автомобіль у власності первісного позивача.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Судовим розглядом у цій справі встановлено, що станом на 01 січня 2024 року (дату припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин) на ім`я ОСОБА_2 в АТ «КБ «Приватбанк» були відкриті наступні рахунки із такими залишками грошових коштів: НОМЕР_3 - 6 575,57 грн; НОМЕР_7 - 5082,12 доларів США; НОМЕР_4 - 5 220,07 євро; НОМЕР_8 - 2000,13 доларів США; НОМЕР_5 - 900,05 доларів США; НОМЕР_6 - 1000,1 євро; а всього 6 575,57 грн, 7 982,3 доларів США та 6 220,17 євро.
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №158/2229/16 зазначено, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
Визначаючи суму грошових коштів, які підлягали поділу, місцевий суд вважав, що 7 352,41 доларів США використані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, а саме на придбання автомобіля для повнолітньої спільної доньки сторін - ОСОБА_4 .
Проте, такий висновок місцевого суду не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
Так, сторонами договору купівлі-продажу ТЗ №3245/2024/4832174 від 18 серпня 2024 року є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а не відповідачка за первісним позовом.
За даними банківських виписок за депозитними договорами, після припинення фактичних шлюбних відносин сторін, депозитні вклади були повернуто ОСОБА_2 щонайменше за три місяці до купівлі автомобіля за цим договором, а саме: 21 лютого 2024 року - 2 000,15 дол. США; 08 травня 2024 року - 900,08 дол. США. Доказів на підтвердження дати зняття інших грошових коштів з рахунків матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави вважати, що саме за рахунок спільних коштів сторін був придбаний автомобіль AUDI A3 номерний знак НОМЕР_9 , вартістю 303 000,00 грн.
Крім того, в ході розгляду справи апелянт заперечував, що надавав згоду на придбання цього автомобіля за рахунок грошових коштів, які є предметом спору у цій справи, а ОСОБА_2 процесуальний обов`язок доведення факту використання грошових коштів в інтересах сім`ї не довела.
Таким чином, враховуючи, що відповідачка за первісним позовом не є стороною договору купівлі-продажу ТЗ №3245/2024/4832174 від 18 серпня 2024 року, доказів на підтвердження витрат 7 352,41 доларів США на придбання автомобіля, або іншого майна саме в інтересах сім`ї не надала, місцевий суд безпідставно здійснив поділ майна подружжя не включивши цю суму грошових коштів у поділ.
У зв`язку з викладеним, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 1/2 частини грошових коштів, які знаходилися на рахунках ОСОБА_2 станом на 01 січня 2024 року, відкритих у АТ «КБ «ПриватБанк», а саме: 3 287, 79 грн; 3 991,15 дол. США; 3 110,09 Євро.
Щодо доводів апеляційної скарги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанцій виходив з того, що витрати відповідача ОСОБА_2 на правничу допомогу є виправданими та пов`язані із необґрунтованими процесуальними діями відповідача, заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 33 000,00 грн є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, відповідає критерію розумності та необхідності таких витрат.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками та мотивами місцевого суду з огляду на наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
На підтвердження надання ОСОБА_2 професійної правничої допомоги адвокаткою Агбонгало Л.С. надано: копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ від 21 травня 2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №8858/10 від 13.03.2020 року.
Розмір витрат сторона відповідача за первісним позовом зазначила у зустрічній позовній заяві та попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат. Відповідно до попереднього розрахунку судових витрат ОСОБА_2 надано професійну правничу допомогу, вартість якої оцінено в 20 000 грн, що передбачено договором (угодою) про надання адвокатської допомоги (послуг) та яку сплачено в повному обсязі. Детальний опис робіт (наданих послуг) був наведений в попередньому розрахунку. Додатково надано професійну правничу допомогу на суму 13 000 грн, що складається з представництва клієнта в судовому засіданні та обробкою документів по депозитним рахункам. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надані платіжні доручення від 12 лютого 2025 року на суму 8 500 грн. та від 01 квітня 2025 року на суму 4 500 грн.
Разом з тим, ОСОБА_2 не надано договору №14//05/2024-1 від 14 травня 2024 року про надання правової допомоги, з якого можна було б встановити порядок розрахунків клієнта з адвокатом, форму винагороди адвоката, та визначити чи відповідають заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу критеріям розумності, співмірності та необхідності. Також відповідачкою не надано акту приймання-передачі наданих за договором послуг, а долучені до матеріалів справи попередні (орієнтовні) розрахунки судових витрат є фактично процесуальною заявою про намір відшкодувати такі витрати, та не доводить сам факт їх понесення.
Крім того, долучені до справи платіжні інструкції містять призначення платежу «переказ власних коштів», що також, за відсутності договору №14//05/2024-1 від 14 травня 2024 року про надання правової допомоги, створює обґрунтований сумнів у тому, що такі кошти сплачено за надану правничу допомогу. 
Таким чином, колегія суддів, дослідивши надані документи, дійшла висновку, що ОСОБА_2 не доведено наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, та їх розміру, що місцевий суд залишив поза увагою та безпідставно стягнув заявлені витрати на правничу допомогу з ОСОБА_1 .
За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи знайшли своє підтвердження.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ грошових коштів та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини грошових коштів, які знаходилися на рахунках ОСОБА_2 станом на 01 січня 2024 року, відкритих у АТ «КБ «ПриватБанк», а саме: 3 287, 79 грн; 3 991,15 дол. США; 3 110,09 Євро. Також, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 33 000 грн витрат на правову допомогу.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 належить стягнути з ОСОБА_2 на користь апелянта судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 860,00 грн.
Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Макаровою Анастасією Федорівною - задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ грошових коштів - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_10 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_11 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) 1/2 частину грошових коштів, які знаходилися на рахунках ОСОБА_2 станом на 01 січня 2024 року, відкритих у АТ «КБ «ПриватБанк», а саме: 3 287 (три тисячі двісті вісімдесят сім гривень) 79 коп.; 3 991 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять доларів США) 15 центів; 3 110 (три тисячі сто десять євро) 09 євроцентів.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 33 000 грн витрат на правову допомогу - скасувати.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_10 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_11 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 860 (одна тисяча вісімсот шістдесят гривень) 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова