ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/14061/24 пров. № А/857/29883/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Глушка І.В., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі №380/14061/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

суддя в 1-й інстанції Крутько О.В.,
дата ухвалення рішення 14 жовтня 2024 року,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДПС у Львівській області (далі – апелянт, відповідач, ГУ ДПС у Львівській області), в якій позивач просить суд: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4316-57 від 6 вересня 2021 року зі сплати єдиного внеску на загальну суму 24 507,65 грн, з яких недоїмка - 2 754,18 грн, штрафи 5 307,88 грн, пеня - 16 445,59 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що він був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності до 1 липня 2004 року. Проте, не мав наміру продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату до 01 липня 2004 року, відмовився від набуття статусу фізичної особи - підприємця шляхом неподання реєстраційної картки у відповідності до нововведеного законодавства. Таким чином, позивач втратив статус фізичної особи підприємця та після 1 липня 2004 року більше як суб`єкт підприємницької діяльності у відповідних органах не реєструвався, на облік не ставав. Позивач зазначив, що відсутність статусу фізичної особи – підприємця виключає можливість виникнення у нього будь якого обов`язку щодо сплати єдиного внеску, а отже, унеможливлює виникнення будь-якої заборгованості за ним. Вважаючи нарахування відповідачем боргу (недоїмки) з єдиного внеску протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 у цій справі адміністративний позов задоволено: визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4316-57 від 06.09.2021 зі сплати єдиного внеску на загальну суму 24507,65 грн, складену Головним управлінням Державної податкової служби у Львівській області щодо ОСОБА_1 . Стягнуто з Головного управління Державної податкової служби у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір на суму 1211,20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржило ГУ ДПС у Львівській області, оскільки вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що відповідно до реєстраційних даних платників податків ІКС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 взято на облік 09.12.1998, державна реєстрація проведена 09.12.1998. 30.12.2019 ФОП ОСОБА_1 прийнято рішення про припинення , з 03.01.2020 стан платника податків – 11 припинено, але не знято з обліку.
Згідно баз даних ІС «Податковий блок» позивач перебував на загальній системі оподаткування.
09.07.2021 ГУ ДПС у Львівській області винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №000166192413 за період з 10.02.2018 до 18.06.2020 на загальну суму 21753 грн. 47 коп. Відповідно до рішення Державної податкової служби України від 25.08.2021 №726/п/09-00-06-02-01-00, яке було 22.07.2024 внесено та відображено в системі «Податковий блок» апеляційне та судове оскарження 22.07.2024, рішення опрацьовано та відкликано. Станом на 23.07.2024 в інтегрованій картці платника обліковується заборгованість з єдиного внеску в сумі 2754,18 грн., а саме: 20.01.2020 за 4 квартал 2019 року згідно з інтегрованою карткою платника ІС «Податковий блок» (код платежу 71040000) проведено нарахування в сумі 2754,18 гривень, яка підлягає сплаті. У зв`язку з тим що, за даними інформаційної системи ДПС України, у ОСОБА_1 обліковувалась сума недоїмки з єдиного внеску, відповідно до вимог Закону №2464-VI та Інструкції №499, згідно вимог чинного законодавства було сформовано вимогу про сплату боргу від 06.09.2021 № Ф-4316-57 на суму 24 507,65 грн., яка була направлена на адресу позивача та вручена йому особисто 01.10.2021 (згідно з поштового повідомлення про вручення).
У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 у терміни, встановлені чинним законодавством (10 календарних днів) сум боргу, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.09.2021 № Ф-4316-57 вважається узгодженою та була передана для примусового виконання до органу державної виконавчої служби, відповідно до абзацу сьомого пункту 5 розділу VI Інструкції №449, Позивачу вони не надсилались.
ГУ ДПС у Львівській області позивачеві було направлено вимогу від 06.09.2021 №Ф-4316-57 у сумі 24507,65 грн. про сплату боргу (недоїмки) згідно зареєстрованої адреси платника податків, яку отримано ним особисто 01 жовтня 2021 року згідно повідомлення про отримання. З огляду на вище наведене можна дійти висновку, що позивачу було відомо про оскаржувану податкову вимогу, а отже не можуть вважатися поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду. 
Отже, Головним управлінням ДПС у Львівській області вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 06.09.2021 № Ф-4316-57 у сумі 24 507,65 грн. сформована та направлена на адресу Позивача в межах повноважень та у спосіб відповідно до вимог діючого законодавства, тому позовна заява не підлягає задоволенню. 
09.07.2021 ГУ ДПС у Львівській області винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № 000166192413 за період з 10.02.2018 до 18.06.2020 на загальну суму 21 753 грн. 47 коп. Відповідно до рішення Державної податкової служби України від 25.08.2021 року №726/п/09-00-06-02-01-00, яке було 22.07.2024 внесено та відображено в системі «Податковий блок» Апеляційне та судове оскарження 22.07.2024, рішення опрацьовано та відкликано. Станом на 23.07.2024 року в інтегрованій картці платника обліковується заборгованість з єдиного внеску в сумі 2 754,18 грн., а саме: 20.01.2020 за 4 квартал 2019 року згідно з інтегрованою карткою платника ІС «Податковий блок» (код платежу 71040000) проведено нарахування в сумі 2754,18 гривень, яка підлягає сплаті.
Апелянт просив скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі №380/14061/24 та винести нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Наголосив, що саме наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності у нього обов`язку зі сплати єдиного внеску. Позивач дійсно був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності до 01.07.2004, проте, немаючи наміру продовжувати підприємницьку діяльність, позивач відмовився від набуття статусу фізичної особи-підприємця шляхом неподання реєстраційної картки у відповідності до нововведень законодавства, а тому втратив відповідний статус. Після 01.07.2004 позивач більше як суб`єкт підприємницької діяльності у відповідних органах не реєструвався, жодної підприємницької діяльності не вів, на облік не ставав.
Отже, відсутність статусу фізичної особи-підприємця виключає можливість виникнення у відповідача будь-якого обов`язку щодо сплати єдиного внеску, а отже і унеможливлює виникнення будь-якої заборгованості.
Крім того зазначено, що відповідач виніс оскаржувану вимогу повністю ігноруючи висновки, викладені у рішенні податкового органу вищого рівня від 25 серпня 2021 року №7267/п/99-00-06-02-01-09, в якому встановлено, що позивач не є фізичною особою-підприємцем, що виключає виникнення у позивача будь якого обов`язку як щодо сплати єдиного внеску, так і щодо нарахування будь яких штрафів або пені за його несплату.
При цьому, відповідач у своїй вимозі повторно пред`являє позивачу заборгованість по штрафу – 5 307, 88 грн та пені – 16 445,59 грн, хоча рішенням податкового органу вищого рівня від 25 серпня 2021 року №7267/п/99-00-06-02-01-09 цей борг було відкликано.
Позивач просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрований був фізичною особою-підприємцем 09.12.1998 за адресою: АДРЕСА_1 .
30.12.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №24140170000016930 про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1 .
30.12.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №24140170000016930 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за власним рішенням.
11.11.2019 Головним управлінням ДПС у Львівській області сформовано щодо позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4316-57, згідно з якою сума заборгованості зі сплати ЄСВ становить 26 539,26 грн.
11.06.2020 позивач сплатив вказану суму недоїмки в рамках виконавчого провадження АСВП №61740353.
06.09.2021 відповідач сформував нову вимогу про сплату борги (недоїмки) №Ф-43-16-57, в якій визначив заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску на загальну суму 24 507,65 грн, з яких недоїмка - 2 754,18 грн, штраф 5 307,88 грн, пеня - 16 445,59 грн.
Вважаючи вказану вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність на момент формування спірної вимоги у позивача офіційного підтвердження статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів і, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з відповідним статусом.
Суд першої інстанції вважав, що вимога про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Львівській області від 06.09.2021 №Ф-43-16-57 сформована всупереч вимог законодавства, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2020 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Статтею 2 Закону №2464-VI передбачено, що його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За ч. 5 ст. 8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Згідно з ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Підсумовуючи викладене в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у розглядуваних правовідносинах, спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску, відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період 2017-2021 років за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 03 березня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання (далі - Закон №2390-VI), яким було внесено зміни до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі Закон №755-IV).
Пунктами 2-4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.
Разом з тим, пунктом 8 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.
Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року.
При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.
Натомість, відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, відповідно до якої, статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, а тому відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач був зареєстрована як фізична особа-підприємець з 09.12.1998.
Разом з тим, після 01 липня 2004 року не підтвердив свого бажання здійснювати підприємницьку діяльність, а тому він не є платником єдиного соціального внеску в розумінні пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI.
Згідно з долученим до матеріалів справи Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 25.06.2024у даних про хронологію реєстраційних дій зафіксовано, що державна реєстрація включення відомостей про фізичну особу-підприємця відбулася 30.12.2019. Цього ж дня відбулася державна реєстрація припинення підприємницької діяльності за її рішеннями та внесення рішення фізичної особи-підприємця про припинення підприємницької діяльності.
У контексті викладеного, суд першої інстанції вірно вказав, що внесення запису про державну реєстрацію позивача здійснено після формування першої вимоги про сплату боргу від 11.11.2019 №Ф-4316-57 (запис №24140170000016930 від 30.12.2019) та цього ж дня внесено запис про припинення підприємницької діяльності позивача (запис 24140170000016930 від 30.12.2019), що свідчить про те, що включення відомостей про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено не з метою подальшого провадження підприємницької діяльності, а з метою державної реєстрації її припинення.
На дату формування другої вимоги про сплату боргу від 06.09.2021 №Ф-43-16-57 позивач не був зареєстрований у ЄДР як фізична особа-підприємець.
Ба більше, позивач надав до матеріалів справи копію рішення Державної податкової служби України від 25.08.2021 №7267П/99-00-06-02-01-09 про скасування рішення Головного управління ДПС у Львівській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 09.07.2021 №0001636192413, у якому зазначено, що при винесенні вказаного рішення не враховано, що позивач (скаржник) не зареєстрований як фізична особа-підприємець згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв`язку з чим відповідне рішення підлягає скасуванню.
Вказане свідчить про те, що контролюючий орган володіючи інформацією про відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця, все ж виніс спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Львівській області від 06.09.2021 №Ф-43-16-57.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутність офіційного підтвердження в позивача статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, що у свою чергу виключає і можливість формальної та фактичної участі позивачка у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Враховуючи відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про безпідставність формування відповідачем оскаржуваної вимоги про сплату боргу, що має наслідком її скасування.
Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд зазначає таке.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що при зверненні до суду першої інстанції позивач мотивував причини пропуску строку звернення до суду тим, що про оскаржувану вимогу він дізнався зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.05.2024, а до цього примірника такої не отримував. Судом першої інстанції відповідні причини визнано поважними та поновлено строк звернення до суду із відповідним позовом.
Апелянт посилаючись на пропуск строку звернення до суду із відповідним позовом, відповідних обставин не спростував, доказів пропуску позивачем строку звернення до суду не надав, а тому такі є безпідставними.
Витрати на професійну правничу допомогу регулюються ст.134 КАС України.
При цьому, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Пунктом 3 вказаної статті визначено, що для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом з тим, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п.4 ст.134 КАС України).
Проте, принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 ст.134 КАС України, тобто розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
У тексті відзиву на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути на користь позивача з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
В якості доказу понесення зазначених витрат додано договір про надання правничої допомоги №98 від 30.05.2024, розрахунок вартості надання правової допомоги (гонорару) - додаток до вказаного договору; ордер про надання правничої допомоги серії ВС №1331820 від 12.12.2024.
Інших документів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу матеріали справи не містять.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, у питанні доведеності оплати витрат на правову допомогу, сформувала наступні висновки:
«…склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.».
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.02.2022 у справі №440/7120/20, від 19.05.2022 у справі №440/4186/19, від 09.06.2022 у справі №120/3521/20-а, від 22.08.2023 у справі №380/7394/21 та інших.
Своєю чергою, відповідно до розрахунку, який є додатком до договору №98 від 30.05.2024, обсяг послуг (робіт), що будуть надані (виконані) адвокатом клієнту та їх вартість у фіксованій сумі встановлюється відповідно до таблиці, наведеної у розрахунку.
Адвокатом надається послуга: повний юридичний процесуальний супровід в суді апеляційної інстанції: аналіз апеляційної скарги; підготовка і надання відзиву; підготовка і подання інших процесуальних заяв/клопотань (у випадку необхідності); участь в судових засіданнях (у випадку необхідності) загальною вартістю 5000,00 грн.
У вказаному розрахунку також зазначено, що клієнт авансово оплатив адвокату гонорар у розмірі, що вказаний у п. 1 цього розрахунку 10.12.2024 в порядку та у спосіб визначені договором.
Надані представником позивача договір та розрахунок підтверджують лише факт надання зазначених у них послуг, однак в розумінні частини 7 статті 139 КАС України не є належними доказами понесення витрат по оплаті послуг адвоката щодо надання правової допомоги.
Однак, попри зазначення про фактичну оплату послуг адвоката за відповідним рахунком, стороною позивача не надано жодних доказів оплати послуг адвоката (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, про що зауважено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16), а відтак і реального понесення витрат, відшкодування яких заявлено у відзиві на апеляційну скаргу.
Таким чином, у зв`язку з відсутністю будь-яких доказів понесення витрат по оплаті послуг адвоката щодо надання правової допомоги, підстави для стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу адвоката - відсутні.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі №380/14061/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Т. В. Онишкевич