ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 569/5867/24
провадження № 61-13568св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів- приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Кострикін Володимир Іванович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Харечка С. П. від 22 травня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Хилевича С. В., від 02 жовтня 2025 року, і виходив з наступного.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування
1. У березні 2024 року АТ «Ощадбанк», в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Кострикін В. І., про визнання договору дарування недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.
2. Свої вимоги АТ «Ощадбанк» мотивувало тим, що 01 червня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є АТ «Ощадбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 256, на виконання умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 69 300,00 доларів США, а позичальниця одержала кредит та зобов`язалась належним чином його використати і повернути кошти у розмірі 69 300,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,7 відсотків річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором.
3. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 2-3889/10 позов банку до позичальниці частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 63 348,87 доларів США, що станом на 02 червня 2010 року згідно з офіційним курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить 503 560,17 грн, в частині стягнення пені по кредиту - відмовлено, стягнуто судові витрати. На виконання рішення судом 29 липня 2010 року видано виконавчий лист № 2-3889/2010, а 11 грудня 2014 року відділом ДВС у м. Рівне відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
4. У процесі виконавчого провадження № НОМЕР_1 державним виконавцем було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна про те, що за позичальницею ОСОБА_1 зареєстровано на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та яка певний час перебувала в іпотеці Акціонерного комерційного банку «Мрія», правонаступником якого є 
АТ «ВТБ БАНК», з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 02-840-63 від 22 вересня 2005 року. Відповідно до повідомлення АТ «ВТБ БАНК» № 72/1-2 від 11 січня 2020 року заборгованість за кредитним договором № 02-840-63 від 22 вересня 2005 року ОСОБА_1 погашена, після чого було припинено іпотеку на вказану квартиру.
5. 04 вересня 2023 року банк ознайомився з матеріалами ВП № НОМЕР_1, з яких встановлено, що 15 вересня 2022 року між ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 , та її сином ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарувала своєму сину ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В. І. та зареєстровано в реєстрі за № 1036.
6. Вказувало, що спірний договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 , спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від примусового виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку кредитної заборгованості, що згідно з статтею 234 ЦК України є підставою для визнання його недійсним із застосуванням способу захисту (відновлення становища, що існувало до порушення), передбаченого пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України, шляхом повернення квартири у власність ОСОБА_1 .
7. З урахуванням зазначеного, АТ «Ощадбанк» просило суд: визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 15 вересня 2022 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Кострикіним В. І., зареєстрований в реєстрі за № 1036, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 . Стягнути з відповідачів судові витрати.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
8. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2025 року у задоволенні позову АТ «Ощадбанк» відмовлено. 
9. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір дарування не має ознак фраудаторного, не був вчинений на шкоду кредитору, а був спрямований на настання реальних правових наслідків, які ним обумовлювалися. Кредитний договір був забезпечений іпотечним договором, за рахунок якого могло відбутися погашення заборгованості, тому права кредитора щодо погашення боргу були і є повністю захищеними.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції
10. Постановою Рівненського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення, а рішення Рівненського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року - без змін.
11. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволення позовних вимог, оскільки укладений 15 вересня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування квартири вчинено сторонами з наміром створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а саме набуття ОСОБА_2 правомочностей власника квартири АДРЕСА_1 , оскільки останній фактично проживав у ній, здійснював її утримання та власними коштами брав участь у погашенні заборгованості з її придбання. Обставин використання сторонами оспорюваного правочину приватного інструментарію всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та для зменшення обсягу майна боржника ОСОБА_1 позивачем у справі не доведено. Окрім зазначеного права кредитора за кредитним договором були забезпечені іпотекою. На розгляді Рівненського міського суду Рівненської області перебуває справа № 569/13126/25 за позовом АТ «Ощадбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Узагальнені доводи касаційної скарги
12. 27 жовтня 2025 року АТ «Ощадбанк» засобами поштового зв`язку звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
13. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій банк зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постанові та Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, вказує, що ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для держави.
14. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що на дату укладення оспорюваного договору дарування від 15 вересня 2022 року ОСОБА_1 була достовірно обізнана про наявність рішення Рівненського міського суду у справі № 2-3889/10 від 02 червня 2010 року, яке набрало законної сили та яким з неї було стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 63 348,87 доларів США, а також їй було відомо, що банком не приймалося як належне виконання судового рішення сплата нею коштів у гривневому еквіваленті. Банком оскаржено постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з тих підстав, що залишок заборгованості за рішенням суду складає 43 496,40 доларів США (справа № 569/24629/18).
15. Банк зазначає, що будь-який правочин, вчинений боржником після настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів з точки зору добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин з третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
16. Вказує, що в апеляційній скарзі банк посилався не тільки на фіктивність договору, а і на недобросовісну поведінку відповідачки, яка своїми діями, спрямованими на відчуження квартири, знизила свою платоспроможність, діяла очевидно недобросовісно. Однак судами попередніх інстанцій залишено вказані аргументи поза увагою. 
17. Доводи касаційної скарги містять посилання на те, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги доводи банку про існування підстав для кваліфікації оспорюваного правочину як за статтею 234 ЦК України, так і за статтями 3, 13 ЦК України. Судами попередніх інстанцій залишилися не встановленими обставинами, на які банк посилався як на фактичну підставу позову, так і на правову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
18. Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 569/5867/24.
19. Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
20. 01 червня 2007 року між ОСОБА_1 (позичальник) та ВАТ «Ощадбанк» укладено кредитний договір № 256, за умовами якого позичальник отримала споживчий кредит у розмірі 69 300,00 доларів США, строком на 120 місяців, із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,7 відсотків річних.
21. Згідно з пунктом 2.1 вищезазначеного кредитного договору виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується нотаріально посвідченим договором іпотеки нерухомого майна, що розташоване за адресою: кв. АДРЕСА_2 .
22. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 червня 2010 року у цивільній справі № 2-3889/10 задоволено частково позов 
ВАТ «Ощадбанк» в особі філії Рівненського обласного управління до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ощадбанк» в особі Рівненського обласного управління заборгованість за кредитним договором у розмірі 63 348,87 доларів США, що станом на 02 червня 2010 року згідно з офіційним курсом Національного банку України в гривневому еквіваленті становить 503 560,17 грн.
23. На виконання рішення 29 липня 2010 року Рівненським міським судом видано виконавчий лист № 2-3889/2010, та 11 грудня 2014 року відділом ДВС у м. Рівне відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
24. Постановою про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 
від 29 листопада 2018 року головного державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Мельника В. В. закінчено виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом № 2-3889/2010, виданим 29 липня 2010 року Рівненським міським судом про стягнення на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості по договору кредиту у розмірі 63 348,87 доларів США, що станом на 02 червня 2010 року згідно з офіційним курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить 503 560,17 грн, судового збору у розмірі 1 700 грн та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення при примусовому виконанні 
ВП № НОМЕР_1. Вилучено обтяження з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 24704052 від 06 лютого 2018 року. Знято тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 з України, яке було встановлено ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області 
від 07 липня 2017 року у справі № 2-3889/10, та направлено до виконання 
від 06 листопада 2017 року вих № 72549.
25. 15 вересня 2022 року між ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В. І. 
15 вересня 2022 року та зареєстрований за номером 1036.
26. 04 травня 2023 року заступником начальника відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельником В. В. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа 2-3889/2010, виданого 29 липня 2010 року Рівненським міським судом.
27. 26 вересня 2005 року між АКБ «Мрія» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 02-840-63, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 38 000 доларів США на строк до 25 вересня 2020 року.
28. Згідно з пунктом 1.2 вищенаведеного договору, кредит надано на придбання квартири АДРЕСА_1 . 
29. Того ж дня ОСОБА_1 придбала, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сохацькою О. В., квартиру АДРЕСА_1 .
30. На забезпечення виконання кредитного зобов`язання перед АКБ «Мрія», зазначену вище квартиру передано банку в іпотеку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру іпотек.
31. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15 вересня 2022 року зареєстровано припинення іпотеки вказаної квартири.
32. Відповідно до листа уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» від 11 січня 2020 року № 72/1-2 ОСОБА_1 повністю погашено заборгованість за кредитним договором 
№ 02-840-63 від 22 вересня 2005 року.
33. Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_2 суду пояснив, що квартира 
АДРЕСА_1 , була придбана для нього, зокрема, за його особисті кошти.
34. Кредит, що був отриманий його матір`ю - ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк», погашався протягом всього його свідомого життя з його власно зароблених коштів.
35. Пояснював, що коли він був ще дитиною, мати продала квартиру АДРЕСА_3 , у якій він мав право власності на 1/2 її частки, а інша 1/2 належала матері. Вказана квартира була відчужена у 2005 році за 33 000 доларів США, із яких його частка становила 16 500 доларів США. Продаж вказаної квартири був здійснений з метою покращення житлових умов, оскільки у нього у 2002 році народилась сестра. У 2005 році на умовах молодіжного кредитування мамою - ОСОБА_1 було отримано безвідсотковий кредит, за який було придбано спірне житло за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана за 47 500 доларів США із першим внеском за рахунок проданої раніше квартири. Придбана квартира стала іпотечним майном по вказаному кредиту. Після розлучення матері з батьком, останнім в добровільному порядку сплачувались аліменти, за рахунок яких погашався кредит. У вказаній квартирі вони проживали з 2005 року.
36. Під час навчання у Львові з 2014 по 2018 роки, у вільний від навчання час, працював ріелтором, а зароблені кошти витрачав на погашення кредиту за квартиру.
37. У липні 2019 році ліквідаційна комісія банку ВТБ запропонувала достроково погасити кредит, який станом на той час, становив 21 000 доларів США.
38. Власних заощаджень у нього було 9 тис доларів США, 6 тис. доларів США було відкладених з оренди бабусиного житла, решту він позичив у батька та повністю сплатив кредит. Комунальні послуги сплачувались з 2012 року особисто ним, а з 2020 року його дружиною, з якою зі вказаної дати вони проживають у спірній квартирі.
39. За період проживання у вказаній квартирі ним неодноразово проводився ремонт, придбавалась побутова техніка, меблі, покращувалось опалення. Йому відомо, що його мати повністю виконала свої кредитні зобов`язання перед банком, оскільки виконавчою службою було закрито виконавче провадження та всі заборони та арешти були зняті. Перешкод у користуванні та проживанні у спірній квартирі у нього ні раніше, ні на теперішній час не існувало.
40. Відповідно до наявних у матеріалах справи квитанцій: 23 січня 
2017 року від імені ОСОБА_1 у банку ПАТ «ВТБ БАНК» за адресою: м. Львів, вул. Валова, 15, було сплачено грошові кошти у сумі 9 599 грн 97 коп; 05 жовтня 2017 року сплачено грошові кошти у сумі 9 383 грн 08 коп; 27 лютого 
2017 року сплачено грошові кошти у сумі 9 711 грн 56 коп; 10 лютого 
2017 року сплачено грошові кошти у сумі 270 грн 25 коп; 23 березня 
2017 року сплачено грошові кошти у сумі 9 018 грн 17 коп; 24 травня 2017 року сплачено грошові кошти у сумі 18 413 грн 56 коп; 29 червня 2017 року сплачено грошові кошти у сумі 9 128 грн 04 коп.; 27 лютого 2017 року сплачено грошові кошти у сумі 8 606 грн 94 коп. 
41. Згідно з довіреністю від 30 липня 2019 року АТ «ВТБ БАНК», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію 
АТ «ВТБ БАНК» ОСОБА_8, уповноважив ОСОБА_2 представляти інтереси банку в органах державної реєстрації, Центрах надання адміністративних послуг, перед державними реєстраторами, в органах нотаріату, зокрема в державних нотаріальних конторах та приватних нотаріусів.
42. Згідно з договором добровільного страхування від нещасних випадків особи, яка є позичальником банку від 15 квітня 2019 року, цей договір в інтересах та на ім`я ОСОБА_1 уклав ОСОБА_2 на підставі довіреності 
ОСОБА_1 № 574/734-18 від 25 вересня 2018 року.
Позиція Верховного Суду
43. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
44. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
45. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
46. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
47. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
48. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
49. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
50. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
51. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
52. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
53. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
54. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
55. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
56. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року 
№ 2-р(І1)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що, оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України виснував, що ця мета є правомірною (легітимною).
57. Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2024 року в справі № 700/337/23, від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 дійшов висновку, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
58. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 369/8077/19).
59. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
60. Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20).
61. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
62. Недійсність фраудаторного правочину має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) через можливість доступу до майна боржника» навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).
63. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку, зокрема, посилається банк у касаційній скарзі, виснувала, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
64. Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як фіктивного (стаття 234 ЦК України), такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
65. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
66. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь- яких наслідків.
67. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
68. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
69. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
70. Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).
71. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.
72. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
73. Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постанові від 07 вересня 2022 року в справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21).
74. Отже, Верховний Суд сформував усталену судову практику про можливість оспорення такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором.
75. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11, про те, що оспорити фраудаторний правочин в судовому порядку може кредитор, якщо правочин призвів до неможливості задовольнити його вимоги за рахунок такого майна.
76. У постановах Верховного Суду від 09 серпня 2024 року в справі 
№ 361/155/21, від 29 червня 2022 року в справі № 750/11492/19 вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин з третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
77. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
78. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
79. Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивач не довів, що оспорюваний ним правочин вчинений з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань перед банком, і у результаті його вчинення ОСОБА_1 стала неплатоспроможною перед банком. 
80. У момент укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 15 вересня 2022 року, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків. 
81.  ОСОБА_2 на час набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 фактично проживав у ній, здійснював її утримання.
82. Відчуження квартири відбулось у той час коли були відсутні будь-які заборони (станом на 15 вересня 2022 року), а нерухомість перейшла у власність ОСОБА_2 і перебуває у його фактичному володінні.
83. Вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 за основним зобов`язанням забезпечені іпотекою, і банк вживає заходів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_2 ) в рахунок погашення боргу.
84. На розгляді Рівненського міського суду Рівненської області перебуває справа № 569/13126/25 за позовом АТ «Ощадбанк» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 . 
85. Таким чином банком не доведено, що внаслідок укладення 15 вересня 2022 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 стала неплатоспроможною по зобов`язаннях перед банком. 
86.  Враховуючи вищевикладене, встановленні обставини у цій справі, характер спірних правовідносин, які склалися між сторонами спору, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не доведено всіх ознак, які б свідчили про фраудаторність оспорюваного правочину.
87. Доводи касаційної скарги вказаних вище висновків не спростовують та значною мірою зводяться до переоцінки доказів у справі, водночас, не свідчать про наявність підстав для скасування правильних по суті рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду.
88. Слід також зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
89. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскаржених рішенні суду першої інстанції та постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.
90. Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.
91. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.
92. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).
93. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
94. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення.
2. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 
2025 року та постанову Рівненського апеляційного судувід 02 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак 

В. В. Шипович