ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року	Львів	Справа № 500/1250/25 пров. № А/857/21281/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Носа С.П., Судової-Хомюк Н.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року (суддя – Грицюк Р.П., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного рішення – 16.04.2025), 
в адміністративній справі №500/1250/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, 
про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (надалі – відповідач-1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (надалі – відповідач-2), в якому, з урахуванням уточнення позову, просила: 1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 №192250009719 від 27.02.2025 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»; 2) зобов`язати відповідача-2 зарахувати позивачу до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» половину періоду навчання з 01.09.1996 по 29.06.1999 у Львівському державному техніко-економічному коледжі та період роботи з 15.06.2001 по 25.01.2002 на посаді спеціаліста І категорії відділу РАЦС Зборівського районного управління юстиції Тернопільської області; 3) зобов`язати відповідача-2 призначити позивачу пенсію за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» з 19.02.2025. 
Відповідач-2 подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти його задоволення. Просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити повністю. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.02.2025 №192250009719 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 лютого 2025 року про призначення їй пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» із урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, щодо підстав зарахування до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» половину періоду навчання позивачки з 01.09.1996 по 29.06.1999 у Львівському державному техніко-економічному коледжі та періоду її роботи з 15.06.2001 по 02.12.2001 на посаді спеціаліста І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та з 03.12.2001 по 25.01.2002 на посаді начальника Зборівського районного відділу РАГС. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 48 коп.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-1 та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є передчасними та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області є правомірними. Вказує, що згідно зі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Однак, стаж позивача на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», становить 23 роки 24 дні. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового та спеціального стажу позивачки не може бути зарахований період навчання відповідно диплому НОМЕР_1 з 07.09.1999 по 22.06.2002, оскільки форма навчання - заочна. Крім цього, період роботи з 15.06.2001 по 25.01.2002 на посаді спеціаліста І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області не відповідає вимогам ст. 86 Закону України «Про прокуратуру». 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду від 16 квітня 2025 року у справі №500/1250/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Позивач не погодилася з вимогами апеляційної скарги та подала відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду від 16 квітня 2025 року у справі №500/1250/25 залишити без змін. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 19.02.2025 звернулася до відділу обслуговування громадян №5 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років. 
Заява від 19.02.2025 про призначення пенсії позивачу розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області. За результатами її розгляду, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.02.2025 №192250009719 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідної вислуги років (а.с.16). 
Зі змісту Рішення від 27.02.2025 №192250009719 видно, що пенсія Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області обчислена з урахуванням страхового стажу – 26 років 07 місяців 19 днів. Стаж роботи в органах прокуратури – 23 роки 24 дні, з них: на посадах прокурорів – 20 років 28 днів, на інших посадах, робота на яких зараховується до вислуги років прокурорам – 02 роки 11 місяців 26 днів. До страхового та спеціального стажу роботи не зараховано період навчання відповідно диплому НОМЕР_1 з 07.09.1999 по 22.06.2002, оскільки форма навчання – заочна. Таким чином гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з відсутністю на день звернення 25 років вислуги. 
Вважаючи вищевказане рішення протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Відповідно до ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (надалі – Закон №1697) (в редакції, чинній на час звернення позивачки із заявою про призначення пенсії за вислугу років), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років, зокрема, не менше з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. 
Частиною шостою статті 86 Закону №1697 передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася. 
Так, з матеріалів справи видно, що підставою для прийняття відповідачем-1 оскаржуваного Рішення від 27.02.2025 №192250009719, стало те, що вислуга років позивача на посадах у органах прокуратури становить 23 роки 24 дні, з них: на посадах прокурорів - 20 років 28 днів; на інших посадах, робота на яких зараховується до вислуги років прокурорам становить - 02 роки 11 місяців 26 днів. У той же час, при розгляді заяви позивачки, відповідачем-1 не зараховано до вислуги років позивачки період навчання відповідно диплому НОМЕР_1 з 07.09.1999 по 22.06.2002, оскільки форма навчання - заочна. 
Судом першої інстанції встановлено та враховано, що відповідно до довідки №137 від 17.05.2023, наданої техніко-економічним фаховим коледжем національного університету «Львівська політехніка», який реорганізовано із Львівського державного техніко-економічного коледжу позивач з 01.09.1996 по 29.06.1999 навчалася на денному відділенні по спеціальності «Правознавство» і вказаний навчальний заклад належить до І-ІІ рівня акредитації. 
Згідно довідки №2 від 02.01.2025, наданої техніко-економічним фаховим коледжем національного університету «Львівська політехніка», з 01.09.1996 позивач навчалася на денному відділенні вказаного закладу на спеціальності «Правознавство», здобула кваліфікацію «юрист», отримала диплом молодшого спеціаліста НОМЕР_2 (з відзнакою) та 29.06.1999 була відрахована у зв`язку із закінченням навчання. 
Згідно із наказом Міністерства освіти і науки України №676 від 26.09.2006 Львівський державний техніко-економічний коледж був реорганізований у Львівський техніко-економічний коледж та увійшов до складу Національного університету «Львівська політехніка» як окремий структурний підрозділ. 
Також згідно записів трудової книжки, позивач у період з 15.06.2001 по 02.12.2001 працювала спеціалістом І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та з 03.12.2001 по 25.01.2002 начальником Зборівського районного відділу РАГС. 
Перевіряючи можливість зарахування позивачці до вислуги років періоду роботи з 15.06.2001 по 02.12.2001 на посаді спеціаліста І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та з 03.12.2001 по 25.01.2002 начальника Зборівського районного відділу РАГС (тобто періоду, який не зарахований згідно оспорюваного рішення), що дає право на пенсію відповідно до ст.86 Закону №1697, судом першої інстанції було враховано, що згідно ч.6 ст.86 Закону №1697 до вислуги років, яка дає право на пенсію згідно цієї статті, зараховується, зокрема, час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою. 
Статтею 17 Закону України «Про освіту» №2145-VIII від 05.09.2017 (далі - Закон №2145) передбачено, що метою вищої освіти є здобуття особою високого рівня наукових та/або творчих мистецьких, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності за певною спеціальністю чи в певній галузі знань. 
Вища освіта здобувається на основі повної загальної середньої освіти. Рівні, ступені вищої освіти, порядок, умови, форми та особливості її здобуття визначаються спеціальним законом. 
Згідно п.3 постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про освіту" №1144-ХІІ від 04.06.1991 (із змінами та доповненнями, внесеними постановою Верховної Ради України №1992-ХІІ від 18.12.1991), Закон Української РСР "Про освіту" застосовується до правовідносин в галузі освіти, що виникли після введення в дію Закону. 
Відповідно до ст. 34 Закону Української РСР "Про освіту" (в редакцій від 23.05.1991), вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. 
Водночас, пунктом 1 постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про освіту" №1144-ХІІ від 04.06.1991 передбачено, що дія Закону Української РСР "Про освіту" набирає чинності з дня його опублікування, а що стосується нових документів про освіту та нових кваліфікацій і наукових ступенів, - з 01.09.1992. 
Статтею 5 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 №1556-VII (надалі Закон №1556) передбачено рівні та ступені вищої освіти, а саме : початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень. 
Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтва. 
Молодший бакалавр - це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової передвищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти. 
Особа має право здобувати ступінь молодшого бакалавра за умови наявності в неї повної загальної середньої освіти. Відповідно до ст. 28 Закону №1556, в Україні діють заклади вищої освіти таких типів: університет, академія, інститут, коледж. Таким чином, суд зазначає, що рівень освіти, отриманий позивачкою у 1999 році, відноситься до І (першого) рівня вищої освіти з освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст. 
При цьому, п.п.4 п.2 розділу XV Прикінцеві та Перехідні положення Закону №1556 передбачено, що після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що рівень освіти, здобутий позивачкою у 1999 році, відноситься до молодшого спеціаліста за кваліфікацією юрист, що прирівнюється до освітньо-професійного ступеня молодшого бакалавра, який в свою чергу відповідно до ст.5 Закону №1556 є освітнім ступенем, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти. 
Судом першої інстанції також вірно зазначено, що на пенсійне забезпечення за вислугу років у відповідності до Закону, мають громадяни України, які поряд з іншими підставами здобули і мають вищу юридичну освіту, пропрацювали на посадах прокурорів і слідчих встановлений для цього Законом час або виконували роботу, співмірну з роботою на прокурорських посадах, чи займалися діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого, зокрема, навчалися у вищому юридичному навчальному закладі і здобули освіту, що за рівнем відповідає вищій юридичній освіті. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 19.02.2025 власних висновків щодо зарахування чи відмови у зарахуванні спірних періодів навчання і роботи позивачки, а саме, з 01.09.1996 по 29.06.1999, з 15.06.2001 по 25.01.2002, до вислуги років для призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" не зробило. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, який не спростовано доводами апеляційної скарги, про протиправність оспорюваного Рішення від 27.02.2025 №192250009719 та наявності підстав для його скасування. 
Правильним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки на пенсійне забезпечення є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву позивачки від 19.02.2025 про призначення пенсії за вислугу років згідно ст.86 Закону №1697 із урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. 
Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог - позивач не оскаржує. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року в адміністративній справі №500/1250/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк