ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

08 січня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 640/22008/21	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду на розгляді перебуває справа за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва (далі – позивач, ДП МОУ КУМІБ) до Головного управління ДПС у м. Києві (далі – відповідач, ГУ ДПС у м. Києві), в якому позивач, з урахуванням позовної заяви від 22 лютого 2022 року № 35, просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31 березня 2021 року № 0237450707, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій за зберігання пального без наявності ліцензії у розмірі 500000,00 грн (т. 1 арк. спр. 59-67). 
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працівниками відповідача на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві від 26 лютого 2021 року № 1676-п у період з 3 березня 2021 року до 12 березня 2021 року проведено фактичну перевірку позивача щодо дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
За результатами проведеної фактичної перевірки працівниками ГУ ДПС у м. Києві складено Акт фактичної перевірки від 12 березня 2021 року № 0522/26/15/07/8259275, яким встановлено начебто порушення позивачем частини восьмої статті 15 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі – Закон № 481/95-ВР), пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України. 
В Акті наведено, що в період з 1 квітня 2020 року по дату перевірки контрагентами-постачальниками Товариством з обмеженою відповідальністю «Нітропостач» (далі - ТОВ «Нітропостач») та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВ Ойл» (далі - ТОВ «СВ Ойл») зареєстровано акцизну накладну на позивача (код операції «3», напрям використання «0») у місце зберігання пального, яке не є акцизним складом, на якому суб`єкт господарювання-неплатник податку зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, за адресою: вул. Бориспільська, буд. 181, м. Київ (територія). 
Згідно із акцизною та податковою накладними позивач отримав пальне (паливо) від ТОВ «Нітропостач» 14 травня 2020 року у кількості 3095 літрів дизельного пального та від ТОВ «СВ Ойл» 19 травня 2020 року у кількості 1000 літрів дизельного пального, яке пересувним акцизним складом відвантажено за адресою: вул. Бориспільська, буд. 181, м. Київ, у зв`язку із чим перевіряючі дійшли до висновку про зберігання позивачем пального без ліцензії. 
Також перевіркою встановлено, що підприємством не надано повідомлення за формою № 20-ОПП на 40 об`єктів рухомого майна, пов`язаного з оподаткуванням та через які проводиться діяльність. 
На підставі Акта, 31 березня 2021 року ГУ ДПС у м. Києві винесено податкові повідомлення-рішення: 
- № 0237450707, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій на суму 500000,00 грн; 
- № 0237490707, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій на суму 40800,00 грн. 
Означені податкові повідомлення-рішення отримані позивачем 5 квітня 2021 року.
Позивач оскаржив податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку до Державної податкової служби України. 
Рішенням Державної податкової служби України від 8 липня 2021 року встановлено, що в акті перевірки від 12 березня 2021 року № 0522/26/15/07/8259275, на підставі якого ухвалено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не досліджено дату реєстрації (набуття права власності чи оренди користування) рухомого майна, обліку дати отримання транспорту та техніки і встановлення дати початку використання техніки. Контролюючий орган зазначив, що висновки акта перевірки від 12 березня 2021 року № 0522/26/15/07/8259275 в частині неподання до контролюючого органу повідомлення за формую № 20-ОПП є недоведеним та передчасним. За результатами адміністративного оскарження податкове повідомлення-рішення № 0237490707, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій на суму 40800,00 грн, скасовано, а податкове повідомлення-рішення № 0237450707, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій на суму 500000,00 грн, залишено без змін.
Позивач вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є безпідставним, оскільки факти, встановлені в акті перевірки, є документально непідтвердженими та не відповідають дійсним обставинам справи.
Підприємство неодноразово, а саме під час перевірки та під час досудового врегулювання спору наголошувало на тому факті, що паливо ним не зберігалось, а факт закупівлі і використання ПМП у господарській діяльності не є правопорушенням. Висновок податкового органу ґрунтується не на дослідженні фактичних обставин, а підтверджується аналізом електронних баз, що є у володінні податківців. Таким чином, відбулась підміна перевірок, коли аналізуючи податкові бази інспектори по суті встановлювали реальність операцій, а не факт ймовірно зберігання пального. Відповідно, відповідач використовуючи уявні причини, уникає від складання наказу та направлення на перевірку тощо, тим самим вчиняє одні дії під виглядом інших. 
Позивач зазначив, що здійсненою перевіркою не встановлено, чи зберігалось придбане пальне за адресою проведення фактичної перевірки, які і не встановлений факт «зберігання» пального у розумінні Закону № 481/95-ВР.
Позивач вказав, що у його власності та користуванні знаходяться транспортні засоби, необхідні для проведення діяльності. Отримане дизельне паливо згідно з товарно-транспортними накладними було повністю розлите постачальником палива під час доставки саме в паливні баки транспортних засобів, що в подальшому витрачалося в процесі інтенсивної роботи. При цьому, зберігання пального в паливних баках транспортних засобів / технічному обладнанні / пристроях не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального, оскільки дані резервуари не являються нерухомим майном та не мають чіткої прив`язки до місця (території) згідно з Законом № 481/95-ВР.
Підсумовуючи вищевикладене, позивач наголошує, що він веде діяльність відповідно до приписів законодавства і не зберігав пальне без ліцензії. 
З урахуванням викладеного, позивач просить позовні вимоги задовольнити. 
Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 16 серпня 2021 року залишив без руху позовну заяву Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» (т. 1 арк. спр. 12).
Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 19 жовтня 2021 року повернув позовну заяву Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії позивачу (т. 1 арк. спр. 15).
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 14 січня 2022 року апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» задовольнив. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року скасував, а справу за адміністративним позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії направив до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду (т. 1 арк. спр. 46-50).
Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 7 лютого 2022 року відкрив провадження в адміністративній справі; визначив, що справа буде розглядатися в порядку загального позовного провадження (т. 1 арк. спр. 54-55).
Головне управління ДПС у м. Києві адміністративний позов не визнало, про що до Окружного адміністративного суду міста Києва подало відзив на позовну заяву без дати та номеру, який зареєстровано у суді 2 листопада 2022 року за № 0314/105733/22 (т. 1 арк. спр. 87-91).
У відзиві на позовну заяву без дати та номеру відповідач зазначив, що статтею 1 Закону № 481/95-ВР визначено основні поняття і терміни, а саме: 
зберігання пального – діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик; 
місце зберігання пального – місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.
У статті 15 Закону № 481/95-ВР передбачено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензії. Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.
Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі. 
Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів: документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення; акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального; i дозвіл на початок виконання робіт підвищеної небезпеки та початок експлуатації (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки. 
Після видачі / призупинення / анулювання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/призупинення/анулювання відповідної ліцензії. 
Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів та ємностей, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження (частина сорок третя статті 15 Закону № 481/95-ВР). 
У статті 17 Закону № 481/95-ВР передбачено, що за порушення норм цього Закону щодо виробництва торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством. До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень. 
Враховуючи викладене, податкове повідомлення-рішення від 31 березня 2021 року № 0237450707, яким до ДП МОУ КУМІБ застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій на суму 500000 грн, відповідає вимогам законодавства та підлягає сплаті. 
Також відповідач, з посиланням на положення пункту 19-1.4 статті 19-1, пункту 19-1.34 статті 19-1, підпунктів 20.1.4, 20.1.8 - 20.1.15, 20.1.19 пункту 20.1 статті 20, статті 61, підпункту 62.1.3 пункту 62.1 статті 62, підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, пункту 80.1, підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80, пункту 81.1 статті 81, пунктів 85.2, 85.8 статті 85 Податкового кодексу України, зазначив, що перевірка позивача проведена на законних підставах. 
Окрім того відповідач зазначив, що позивач має право на відшкодування судових витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим, що в цьому випадку, враховуючи надані пояснення, стороною позивача належним чином зроблено не було.
З урахування викладеного, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 
Законом України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до положень абзаців другого-четвертого пункту 2 розділу ІІ Закону № 2825-IX до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту.
Законом України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до положень абзаців другого-четвертого пункту 2 розділу ІІ Закону № 2825-IX до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту.
Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 152 та частини п`ятої статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», з метою відновлення належного доступу громадян та юридичних осіб до правосуддя у публічно-правових спорах, наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).
На виконання положень Закону № 2825-IX та відповідно до Порядку № 399 цю справу передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.
Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 7 листопада 2025 року серед іншого: 
прийняв адміністративну справу до провадження;
продовжив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) спочатку;
запропонував сторонам у разі зміни фактичних обставин по цій справі повідомити суду про таке протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня отримання цієї ухвали шляхом направлення додаткових письмових пояснень в електронній формі через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» або у паперовій формі шляхом надіслання поштовим зв`язком на тимчасову адресу для листування (абонементна скринька 4585, м. Дніпро, вул. Будівельників, буд. 28, поштовий індекс 49089);
зобов`язав Головне управління ДПС у м. Києві протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд»:
- наказ про проведення спірної фактичної перевірки Державного підприємства Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва;
- направлення на проведення спірної фактичної перевірки Державного підприємства Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва;
- акт перевірки від 12 березня 2021 року № 0522/26/15/07/8259275 зі всіма додатками до нього;
- акцизні та податкові накладні, відповідно до яких Державне підприємство Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва отримало пальне від Товариства з обмеженою відповідальністю «Нітропостач» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СВ Ойл» 14 травня 2020 року та 19 травня 2020 року.
Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 27 листопада 2025 року зобов`язав Головне управління ДПС у м. Києві протягом 5 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надані Державним підприємством Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва під час проведення спірної фактичної перевірки: фотографії та технічні характеристики автомобіля-бензовозу, який заправляв транспорт позивача; довідку про наявність автомобілів, які обліковуються на балансі підприємства, у робочому стані; оборотно-сальдові відомості за рахунками 203, 631; акти списання паливно-мастильних матеріалів за період з 1 квітня 2020 року до 31 грудня 2020 року, які є додатками до акта фактичної перевірки від 12 березня 2021 року № 0522/26/15/07/8259275.
Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 8 січня 2026 року повернув без розгляду додаткові письмові пояснення Головного управління ДПС у м. Києві від 2 грудня 2025 року б/н. 
Дослідивши матеріали справи у змішаній формі, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.
Державне підприємство Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва (ідентифікаційний код 08259275, місцезнаходження: вул. Бориспільська, буд. 181, м. Київ, 02093) зареєстроване юридичною особою та як платник податків перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві, Лівобережна державна податкова інспекція, основним видом діяльності якого є 84.22 Діяльність у сфері оборони (основний), про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань від 6 листопада 2025 року за № 36280989. 
Відповідно до наказу від 26 лютого 2021 року № 1676-п «Про проведення фактичних перевірок» ухвалено провести протягом березня 2021 року фактичні перевірки суб`єктів господарювання (згідно з додатками 1 - 239) з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, у дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин із працівниками (найманими особами), у тому числі позивача (додаток 190 до наказу). Підстава проведення перевірки: доповідна записка управління контролю за розрахунковими операціями від 25 лютого 2021 року № 247/26-15-07-07.
Згідно із наказом від 26 лютого 2021 року № 1676-п «Про проведення фактичних перевірок» на підставі направлень на перевірку від 3 березня 2021 року №№ 3784/26-15-07-07-01, 3785/26-15-07-07-01 посадовими особами ГУ ДПС у м. Києві проведено фактичну перевірку ДП МОУ КУМІБ з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин із працівниками (найманими особами), за наслідками якої складено акт від 12 березня 2021 року № 0522/26/15/07/8259275.
В акті фактичної перевірки від 12 березня 2021 року № 0522/26/15/07/8259275 серед іншого зазначено, що:
на момент проведення перевірки позивач надає в оренду будівельні машини та техніку;
у ході аналізу бази даних ЄРАН-2019 встановлено, що в період з 1 квітня 2020 року по дату перевірки контрагентами-постачальниками ТОВ «Нітропостач» та ТОВ «СВ Ойл» зареєстровано акцизні накладні на ДП МОУ КУМІБ (код операції «3», напрям використання «0») у місце зберігання пального, яке не є акцизним складом, на якому суб`єкт господарювання - неплатник податку зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 181 (територія);
згідно з інформаційним ресурсом ДПС - ДП МОУ КУМІБ не зареєстровано платником акцизного податку з реалізації пального. ДП МОУ КУМІБ не має ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки);
так, згідно з акцизними та податковими накладними ДП МОУ КУМІБ отримало пальне (паливо) від ТОВ «Нітропостач» 14 травня 2020 року у кількості 3095 літрів дизельного пального та від ТОВ «СВ Ойл» 19 травня 2020 року у кількості 1000 літрів дизельного пального, яке пересувним акцизним складом відвантажено за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 181, на місце зберігання;
статтею 15 Закону № 481/95-ВР передбачено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензії;
відповідно до статті 1 Закону № 481/95-ВР визначено основні поняття і терміни, а саме: зберігання пального – діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;
тобто, якщо суб`єкт господарювання здійснює діяльність зі зберігання пального (власного чи отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик, він зобов`язаний отримати ліцензію на право зберігання пального;
таким чином перевіркою встановлено факти зберігання ДП МОУ КУМІБ підакцизного пального без наявності ліцензій на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання та промислової переробки), чим порушено вимоги частини восьмої статті 15 Закону № 481/95-ВР;
у пункті 63.3 статті 63 Податкового кодексу України встановлено, що з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах, зокрема, за місцезнаходженням рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність;
враховуючи викладене, перевіркою встановлено, що ДП МОУ КУМІБ не подано повідомлення за формою № 20-ОПП на 40 об`єктів рухомого майна, пов`язаного із оподаткуванням та через які проводиться діяльність.
Згідно із висновками акта фактичної перевірки від 12 березня 2021 року № 0522/26/15/07/8259275 перевіркою встановлено порушення частини восьмої статті 15 Закону № 481/95-ВР та пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України.
Податковим повідомленням – рішенням ГУ ДПС у м. Києві від 31 березня 2021 року № 0237450707 на підставі акта перевірки від 12 березня 2021 року № 0522/26/15/07/8259275 за порушення частини восьмої статті 15 Закону № 481/95-ВР до ДП МОУ КУМІБ застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі 500000,00 грн (т. 1 арк. спр. 68).
Скаргу позивача від 9 квітня 2021 року № 47, зокрема, на оскаржуване податкове повідомлення-рішення Державна податкова служба України рішенням від 8 липня 2021 року за № 15515/6/99-00-06-03-01-06 залишила без задоволення, а податкове повідомлення -рішення ГУ ДПС у м. Києві від 31 березня 2021 року № 0237450707 - без змін (т. 1 арк. спр. 75-80).
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 4 серпня 2021 року у справі № 753/6276/21 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , головного бухгалтера ДП МОУ КУМІБ, про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. В означеній постанові зазначено, що суду не було надано доказів на підтвердження факту заняття підприємством господарською діяльністю, що стосується зберігання пального, не зазначено яке саме пальне, в якій кількості та де зберігалось на підприємстві на час перевірки. Зауваження в акті перевірки про передачу контрагентами підприємству пального не може однозначно підтверджувати факт його зберігання. В акті не зазначено, де було конкретно виявлено пальне, яке було передано підприємству контрагентами та що вказує на його зберігання.
Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги та заперечення сторін, суд виходить з такого.
Предметом доказування у цій справі є обставини, які підтверджують або спростовують висновки контролюючого органу про наявність в діях позивача складу правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності на підставі статті 17 Закону № 481/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Стаття 15 Закону № 481/95-ВР визначає умови провадження діяльності з імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.
Статтею 17 Закону № 481/95-ВР встановлена відповідальність за порушення норм цього Закону. Так, за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.
Стосовно складу правопорушення контролюючий орган стверджував, що штрафні санкції до ДП МОУ КУМІБ застосовані на підставі акта перевірки у зв`язку із порушенням позивачем вимог Закону № 481/95-ВР щодо зберігання пального без наявності відповідної ліцензії. 
Суд встановив, що позивач не заперечує факт придбання у ТОВ «Нітропостач» та ТОВ «СВ Ойл» дизельного пального, однак, стверджує, що придбане пальне не розвантажувалось (не зливалось) у стаціонарні ємності та не зберігалось у стаціонарних ємностях, а заливалось одразу в баки транспортних засобів, які використовуються позивачем у господарській діяльності, в той час як в розумінні положень Закону № 481/95-ВР отримувати ліцензію на право зберігання пального суб`єкт господарювання повинен тільки для стаціонарних цистерн / ємностей.
Вказані обставини знайшли своє підтвердження у поясненнях від 12 березня 2021 року за № 25, які позивач надав контролюючому органу на запит останнього під час проведення спірної фактичної перевірки разом із документами – договором поставки від 18 травня 2020 року № 49, заявкою на відвантаження товару від 18 травня 2020 року до договору поставки від 18 травня 2020 року № 49, товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) від 19 травня 2020 року № 246, видатковою накладною від 19 травня 2020 року № 246, договором поставки від 14 травня 2020 року № 79, товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) від 14 травня 2020 року № ЗН03671, видатковою накладною від 14 травня 2020 року № ні-0000054, фотографіями та технічними характеристиками автомобіля-бензовозу, який заправляв транспорт позивача, довідкою про наявність автомобілів, які обліковуються на балансі підприємства, у робочому стані, оборотно-сальдовими відомостями за рахунками 203, 631, актами списання паливно-мастильних матеріалів за період з 1 квітня 2020 року до 31 грудня 2020 року.
З 1 січня 2016 року Податковий кодекс України (далі - ПК України) визначав, що діяльність з реалізації пального обумовлювалася обов`язком суб`єкта господарювання зареєструватися платником акцизного податку, а також виконувати вимоги, пов`язаних із обігом пального. Водночас, законодавець встановив, що приміщення для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального не є акцизним складом (підпункт 14.1.6 пункту 14.1 статті 14), а суб`єкти господарювання, які використовують приміщення, розташовані на митній території України, для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального не є розпорядниками акцизного складу (підпункт 14.1.224 пункту 14.1 статті 14).
До 1 липня 2019 року діяльність з виробництва, реалізації та зберігання пального не підлягала ліцензуванню.
З 1 липня 2019 року набрав чинності Закон України від 23 листопада 2018 року № 2628-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів», яким внесено зміни до ПК України та Закону № 481/95-ВР.
З цього часу Закон № 481/95-ВР почав додатково визначати основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним, забезпечення його високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом пального на території України, а норми ПК України встановили більш ширше поняття акцизних складів, в тому числі, визначили критерії, за яких відповідна територія / ємність не вважається акцизним складом.
Відповідно до абзацу восьмого частини другої статті 17 Закону № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлена відповідальність за зберігання пального без наявності ліцензії у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 гривень. Водночас, така санкція не може бути застосована у випадку, якщо місце зберігання пального є таким, яке за змістом статті 15 Закону № 481/95-ВР звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку отримувати відповідну ліцензію.
Крім того, абзацом двадцять третім частини другої статті 17 Закону № 481/95-ВР встановлена відповідальність за надання послуг із зберігання пального іншим суб`єктам господарювання та/або реалізація пального іншим особам на підставі ліцензії на право зберігання пального, отриманої на підставі заяви виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки відповідно до статті 15 цього Закону, у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 гривень.
За змістом частин сьомої, восьмої, десятої, шістнадцятої статті 15 Закону № 481/95-ВР суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва. Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії. Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років, а річна плата на право зберігання пального становить 780 гривень.
Частинами тридцять другою, тридцять восьмою статті 15 Закону № 481/95-ВР встановлено, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію. Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:
документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;
акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;
дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.
Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального (частина сорок третя статті 15 Закону № 481/95-ВР).
При цьому, згідно з частиною дев`ятнадцятою цієї статті ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:
підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;
підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;
суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.
Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують (частина двадцять перша статті 15 Закону № 481/95-ВР).
Статтею 1 Закону № 481/95-ВР надано визначення поняттям, зокрема:
зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;
місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.
Однак, Закон № 481/95-ВР не визначає, що саме розуміється під власним споживанням пального, а так само, під поняттям «споруди», «обладнання», «ємності». При цьому, якщо загальні визначення понять «споруда» та «обладнання» є більш чітко окресленими, то поняття «ємність» таким не є і за загальним правилом охоплює абсолютно усі споруди, обладнання, резервуари чи інші пристрої, які мають щонайменшу місткість, до яких можна віднести і паливні баки автомобілів, обладнання, пристроїв. Тому застосування такого поняття в абсолютному значенні у Законі № 481/95-ВР робить його вимоги непередбачуваними для суспільства, позаяк, кожен суб`єкт господарювання, який придбав пальне і використовує його, зобов`язаний отримати ліцензію на зберігання пального, що, однак, суперечить правовому змісту запровадження державою вимог щодо ліцензування діяльності зі зберігання пального, метою чого було, зокрема, підвищення контролю за обігом пального не тільки у розрізі суб`єктів господарювання, які займаються такою діяльністю, але й місць, на яких провадиться діяльність зі зберігання пального.
У зв`язку з тим, що Закон № 481/95-ВР не дає чіткого розуміння, які саме місця слід вважати місцем зберігання пального, на кожне з яких суб`єкт господарювання зобов`язаний отримати ліцензію, суд вважає, що задля вирішення спірного у цій справі питання підлягають врахуванню норми ПК України, які надають визначення поняттям, пов`язаним з обігом пального, зокрема, й місць його зберігання.
Згідно з підпунктом 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Не є акцизним складом, зокрема:
б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;
в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;
г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;
ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.
Відповідно до підпункту 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад пересувний - транспортний засіб (автомобільний, залізничний, морський, річковий, повітряний, магістральний трубопровід), на якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий на митній території України.
Транспортний засіб набуває статусу акцизного складу пересувного протягом періоду його використання для:
а) переміщення в ньому митною територією України пального або спирту етилового, що реалізується (крім пального або спирту етилового, що переміщується митною територією України прохідним транзитом або внутрішнім транзитом, визначеним підпунктом «а» пункту 2 частини другої статті 91 Митного кодексу України);
б) зберігання в ньому пального або спирту етилового на митній території України;
в) ввезення пального або спирту етилового на митну територію України, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.
Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які належить декільком розпорядникам акцизного складу пересувного, є декількома акцизними складами пересувними, кількість яких дорівнює кількості власників пального або спирту етилового, що переміщується та/або зберігається в такому транспортному засобі.
Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які переходить від одного суб`єкта господарювання до іншого, вважається іншим акцизним складом пересувним.
Не є акцизним складом пересувним:
транспортний засіб, що використовується суб`єктом господарювання, який не є розпорядником акцизного складу та платником акцизного податку, для переміщення на митній території України власного пального або спирту етилового для потреб власного споживання чи промислової переробки;
паливний бак транспортного засобу.
При цьому, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного:
до акцизного складу;
до акцизного складу пересувного;
для власного споживання чи промислової переробки;
будь-яким іншим особам.
Не вважаються реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України:
у споживчій тарі ємністю до 5 літрів (включно), крім операцій з реалізації такого пального його виробниками;
при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу / акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.
До власного споживання також відносяться операції із заправлення пальним за договорами підряду при одночасному виконанні таких умов:
а) замовники за договорами підряду не здійснюють реалізацію пального іншим особам, крім реалізації бензолу поза межами митної території України в митному режимі експорту;
б) заправлення здійснюється в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, які:
призначені для виконання робіт на землях сільськогосподарського або лісового призначення, на землях, наданих гірничим підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, а також для виконання робіт з будівництва доріг;
належать іншим особам;
виконують роботи протягом строку дії договору підряду виключно на зазначених у цьому пункті землях, що перебувають у власності або користуванні замовника;
в) транспортні засоби, що здійснюють заправлення в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, у паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або в паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, зазначені в підпункті «б» цього підпункту, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з такого транспортного засобу.
Згідно з підпунктами 14.1.224, 14.1.224-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.
Розпорядник акцизного складу пересувного - суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який є власником пального або здійснює діяльність з виробництва спирту етилового та який з використанням транспортного засобу незалежно від того, кому належить такий транспортний засіб:
реалізує або зберігає пальне або спирт етиловий;
ввозить пальне на митну територію Україні, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.
При переході від одного суб`єкта господарювання до іншого права власності на пальне або спирт етиловий, що переміщується та/або зберігається у транспортному засобі, відбувається зміна розпорядника акцизного складу пересувного.
Не є розпорядником акцизного складу пересувного суб`єкт господарювання (перевізник, експедитор), який здійснює транспортування пального або спирту етилового.
Системний аналіз наведених норм ПК України та Закону № 481/95-ВР у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку. Зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу. Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.
Таким чином, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.
Згідно зі встановленими обставинами у цій справі, позивач здійснює діяльність у сфері оборони. З метою провадження своєї діяльності позивач придбаває і використовує пальне, яке зберігається в паливних баках відповідної техніки. Позивач є кінцевим споживачем придбаного у ТОВ «Нітропостач» та ТОВ «СВ Ойл» дизельного пального, яке використовується виключно для власних потреб (іншого відповідач не доводить).
За своїм змістом такі місця зберігання пального відповідають ознакам, які ПК України встановлює як винятки з понять «акцизний склад» та/або «акцизний склад пересувний»: орендовані транспортні засоби, що використовуються суб`єктом господарювання, призначені для переміщення в них пального на митній території України для потреб власного споживання. За таких обставин, підстави вважати, що діяльність ДП МОУ КУМІБ підпадає під визначення «зберігання пального», яка підпадає під вимоги ліцензування у розумінні Закону № 481/95-ВР відсутні, відповідно, позивач не мав обов`язку отримувати ліцензію для здійснення такої діяльності.
Крім того, суд звертає увагу, що перевірка дотримання вимог Закону № 481/95-ВР здійснюється податковими органами шляхом проведення фактичних перевірок, за результатами якої у випадку встановлення порушення норм цього Закону, складається акт перевірки, який згідно з усталеною позицією Верховного Суду є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Діяльність суб`єкта господарювання зі зберігання пального у місці, яке не підпадає під винятки, передбачені статтею 15 Закону № 481/95-ВР та ПК України, без наявності відповідної ліцензії утворює склад правопорушення, за яке передбачена відповідальність у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000,00 грн. Такі штрафні санкції застосовуються податковим органом у випадку виявлення під час проведення фактичної перевірки складу податкового правопорушення, передбаченого Законом № 481/95-ВР, що має бути зафіксовано у відповідному акті перевірки.
Під час розгляду справ, пов`язаних із притягненням суб`єктів господарювання до відповідальності за таке правопорушення, предметом доказування є саме підтвердження або спростування виявлених та зафіксованих в акті перевірки порушень вимог Закону № 481/95-ВР, в якому має бути чітко зазначено, в чому полягає порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, яких саме норм та на підставі яких обставин ґрунтується цей висновок.
Дослідженням акта фактичної перевірки у цій справі суд встановив, що у ньому зафіксовано обставини придбання позивачем дизельного пального у ТОВ «Нітропостач» та ТОВ «СВ Ойл» і міститься посилання на докази, якими підтверджується кількість придбаного дизельного пального. Однак, безпосередньо в акті фактичної перевірки відсутні встановлені ГУ ДПС у м. Києві обставини зберігання такого пального та місця його зберігання: у приміщенні (складі) чи на відкритому повітрі; яким чином таке пальне зберігалось, в яких ємностях, тарах, обладнанні; технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей) тощо.
Ураховуючи, що у спорах про правомірність застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності відповідної ліцензії основним і вирішальним предметом доказування є підтвердження або спростування обставин саме факту здійснення суб`єктом господарювання діяльності зі зберігання пального, а не його придбання, суд вважає, що невстановлення під час фактичної перевірки обставин здійснення позивачем діяльності зі зберігання пального, часу цієї діяльності та місця, у якому пальне зберігалося, унеможливлює визнання правомірним застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності відповідної ліцензії.
Отже, за наслідками судового розгляду суд дійшов висновку, що надані ГУ ДПС у м. Києві матеріали фактичної перевірки також не дають підстав вважати, що позивачем вчинено правопорушення, яке полягає у здійсненні діяльності зі зберігання пального без наявності відповідної ліцензії.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, досліджуючи обставини у цій справі, врахував висновки Верховного Суду викладені у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 540/4291/20.
За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах цієї адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, а відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності, не довів суду правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 9 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини другої статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).
Згідно із частиною першою статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру юридичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Станом на 1 січня 2021 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2270,00 грн. Тобто, за вимогу майнового характеру юридична особа мала сплатити судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 2270,00 грн і не більше 22700,00 грн.
Позивач при зверненні до суду заявив вимогу майнового характеру на загальну суму 500000,00 грн.
З урахуванням приписів статті 4 Закону № 3674-VI позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 7500,00 грн.
При зверненні до суду з позовом майнового характеру позивач сплатив судовий збір у розмірі 7500,00 грн, що підтверджено платіжним дорученням від 4 серпня 2021 року № 1907 на суму 2270,00 грн та платіжним дорученням від 12 жовтня 2021 року № 2541 на суму 5230,00 (т. 1 арк. спр. 9, 18).
Також позивач сплатив судовий збір у розмірі 2270,00 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року про повернення позовної заяви, що підтверджено платіжним дорученням від 2 листопада 2021 року № 2710 (т. 1 арк. спр. 29).
Оскільки позов задовольняється повністю, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9770,00 грн суд присуджує позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві, яким допущено порушення прав платника податків.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не вирішується, оскільки до ухвалення рішення суду не надано доказів, які підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.
Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити повністю позов Державного підприємства Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва (ідентифікаційний код 08259275, місцезнаходження: вул. Бориспільська, буд. 181, м. Київ, 02093) до Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44116011, місцезнаходження: вул. Шолуденка, буд. 33/19, м. Київ, 04116) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31 березня 2021 року № 0237450707, яким до Державного підприємства Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій за зберігання пального без наявності ліцензії у розмірі 500000,00 грн (п`ятсот тисяч грн 00 коп.).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь Державного підприємства Міністерства оборони України Київське управління механізації і будівництва судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9770,00 грн (дев`ять тисяч сімсот сімдесят грн 00 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду згідно з пунктом 2 розділу ІІ Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Суддя 	Т.І. Чернявська