Справа № 308/5478/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 січня 2026 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:
головуючого – Собослоя Г.Г.,
суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат – Дудурич Ігор Володимирович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 серпня 2025 року у справі № 308/5478/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,
В С Т А Н О В И Л А:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини мотивуючи тим, що вона є непрацездатною, особою з інвалідністю першої групи по зору. Непрацездатність позивачка отримала ще у 2000 році. З відповідачем перебувала у шлюбі з 1993 року. У 2023 році шлюб між ними був розірваний.
Через ряд захворювань по зору позивачка потребує постійного лікування, у тому числі й проведення операцій, що потребує значних коштів. Позивачка потребує матеріальної допомоги. Через відсутність коштів на операцію була змушена взяти кошти у борг. Вказує, що її доходи не покривають витрат на лікування та проведення операцій. Зазначає, що відповідач є матеріально забезпеченим, оскільки є працездатним та отримує доходи неофіційно, а отже, може надавати їй матеріальну допомогу.
Посилаючись на вищезазначене та норми СК, що регулюють дані відносини, просила суд першої інстанції стягнути з ОСОБА_2 на її утримання аліменти після розірвання шлюбу в розмірі частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з дня подання позову до настання обставин, на підставі яких припиняється утримання.
У відзиві представник відповідача – адвокат Шпуганич В.П. заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказував на те, що за приписом частини четвертої статті 75 Кодексу обов`язковою передумовою отримання одним із подружжя права на утримання (аліменти) є відсутність у нього доходів на рівні прожиткового мінімуму. Окрім того зауважував, що позивачка, звертаючись з позовом не зазначила про наявність інших осіб, які можуть і здатні її утримувати, не зазначила також чи пред`являлися до дітей позовні вимоги у порядку ст. 202 СК України. Зазначав, що у 2023 році позивачка отримала висновок, що потребує стороннього догляду і на даний момент догляд оформлено на сина ОСОБА_3 2002 р.н., який має відстрочку від мобілізації на особливий період як особа яка здійснює догляд за інвалідом. Вказував, що після отримання у 2000 році інвалідності відповідач передав у власність позивачки квартиру, в якій позивачка зареєстрована та використовує на свої потреби. Зазначав про те, що відповідач також потребує допомоги, оскільки у свої 55 років має проблеми зі здоров`ям, зокрема з хребтом - встановлено діагноз ОСОБА_4 (захворювання, при якому людина страждає на гострий поперековий біль різної інтенсивності) та потребує постійної підтримки, лікування, а також не має можливості через це виконувати роботи пов`язані з навантаженням.
Представник позивача у відповіді на відзив заперечив посилання представника відповідача на те, що доходи позивачки не є нижчими за встановлений прожитковий мінімум, оскільки майже всі її доходи витрачаються на лікування та операції, отже позивачка змушена проживати на кошти значно менші ніж прожитковий мінімум.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.08.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила таке у апеляційному порядку, як незаконне та необґрунтоване, посилається загалом на ті самі доводи і обставини, якими мотивувалася позовна заява. Крім цього, зазначає, що суд першої інстанції дійшов спірного висновку, що відповідач з 2023 не отримує доходів та має проблеми зі здоров`ям. ОСОБА_2 матеріально забезпечений, оскільки є працездатним та отримує доходи не офіційно. Зокрема зазначає, що у справі № 308/18132/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості майна, набутого у зареєстрованому шлюбі, відповідач стверджує, що ним здійснено дві прибудови до квартири АДРЕСА_1 , що підтверджує позовною заявою від 07.11.2024, клопотанням про виклик свідків від 04.03.2025. Щодо твердження суду, що відповідач має проблеми зі здоров`ям, то матеріалами не підтверджено, що відповідач є непрацездатним, тобто таким, що не може надавати матеріальну допомогу позивачу.
Виходячи з цього, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача – адвокат Шпуганич В.П. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін. Посилається загалом на ті самі доводи і обставини, якими мотивував відзив на позов. Крім цього зазначає, що апелянтка не навела у чому полягають суперечливі висновки суду з потребою у догляді і здатністю колишнього чоловіка її надавати. Суд надав оцінку доводам відповідача, що він не має змоги надавати допомогу колишній дружині, повідомив про наявність у позивачки двох повнолітніх дітей, які мають можливість надавати таку допомогу і надають її на добровільній основі. Те що відповідач здійснив добудову до квартири у 2008-2010 роках не свідчить про наявність доходу та можливість надавати допомогу шляхом сплати аліментів колишньому подружжю за правилами ст. 75 СК України у 2025 році і дальше. 
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.12.1993 року перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.09.2023 у справі №308/8304/23 (а.с.8-10).
З довідки серії ВТЕ 2 №032924 від 25.06.2000 року встановлено, що ОСОБА_1 отримала інвалідність другої групи загального захворювання по зору безстроково (а.с. 12).
Пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності 2 гр. загального захворювання по зору довічно. Дата видачі посвідчення ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).
З витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № витягу 95/25/341/В від 19.03.2025 встановлено, що ОСОБА_1 встановлено першу групу інвалідності, підгрупа Б (а.с.13-14).
Виписками з медичної карти стаціонарного хворого від 20.11.2023 та від 02.12.2024, договорами № 2011/9888 від 20.11.2023, № 2411/9 від 24.11.2023 підтверджується, що ОСОБА_1 проходить лікування в ТОВ «ЗЦМО» (а.с.15-18, 22-23).
З рахунку на оплату № 58 від 20.11.2023, акту надання послуг № 54 від 20.11.2023, квитанції від 20.11.2023 підтверджується отримання нею медичних послуг – інтравітреальне введення 1 око - вартістю 2000 грн (а.с.19).
З рахунку на оплату № 46 від 20.11.2023, видаткової накладної № 16 від 20.11.2023, квитанції від 20.11.2023 підтверджується придбання ОСОБА_1 набору операційного для інтравітреального введення вартістю 5200 грн (а.с. 20-21).
З рахунку на оплату № 59 від 24.11.2023, акту надання послуг № 55 від 24.11.2023, квитанції від 24.11.2023 підтверджується отримання нею медичних послуг – вітректомія 1 око - вартістю 4000 грн (а.с.24, 26).
З рахунку на оплату № 47 від 24.11.2023, видаткової накладної № 17 від 24.11.2023, квитанції від 24.11.2023 підтверджується придбання ОСОБА_1 набору операційного для вітректомії вартістю 26 000 грн (а.с.25, 26).
З рахунку на оплату № 21 від 10.07.2024, акту надання послуг № 21 від 10.07.2024 підтверджується отримання ОСОБА_1 медичних послуг – селективна лазерна трабекулопластика 1 око - вартістю 6 700 грн (а.с.27).
З довідки ГУ ПФУ в Закарпатській області від 03.01.2025 вбачається, що розмір пенсії ОСОБА_1 у січні 2020 року складав 2000 грн, а у січні 2025 складає 2980 грн (а.с.28).
З витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного соціального страхування, у якому відображені дані про набутий страховий стаж особи з 2004 року, станом на 06.06.2025 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 у 2023 році отримав дохід від Управління праці та соціального захисту населення Чопської міської ради в розмірі 67 000 грн, а у 2024 році – 7100 грн. Представник відповідача у суді першої інстанції зазначив, що вказані кошти відповідач отримував за здійснення постійного догляду за його батьками, однак такі вже померли. Інші доходи у витягу не зазначені (а.с. 54-55).
З договору дарування від 05.12.2000 року вбачається, що ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 квартиру загальною площею 42,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 57-58).
Відповідно до доданих відповідачем медичних довідок встановлено:
01.02.2025 ОСОБА_2 у ТОВ «DIA-LAB» здійснено УЗД органів заочеревинного простору (а.с. 56) та рекомендовано консультацію уролога, аналіз крові на ПСА та МРТ простати планово.
З консультативного висновку спеціаліста КНП «Ужгородська багатопрофільна клінічна лікарня» Ужгородської міської ради Овваді І.В. від 05.03.2025 вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 діагностовано G55.1 стискання нервових корінців та сплетень при ураженнях міжхребцевого диска (M50-M51+) L5 парамедіанно-лівобічно до 9,53х11,0х19,6 мм (а.с. 59).
З довідки за результатами огляду лікаря-терапевта, ендокринолога ТОВ «DIAMED» від 01.02.2025 встановлено ОСОБА_2 діагноз люмбалгія, СКД, кіста лівої нирки, аденоматозний вузол простати (а.с. 60-62).
З протоколу 662 ТОВ «DIAMED» від 24.02.2025 при МРТ попереково-крижового відділі хребта рекомендовано консультацію нейрохірурга (61-62).
З долучених актових записів про народження вбачається, що у позивача та відповідача є повнолітні діти: дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 63-66).
Відповідно до частин 1-3 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.
Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.
При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.
Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.
Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:
1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;
2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;
3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;
4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.
Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.
В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.
З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.
Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).
Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).
Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.
Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).
Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).
Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.
Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.
Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).
Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що є непрацездатною і її доходи не забезпечують достатнього рівня життя та не покривають витрати на лікування та проведення операцій, у зв`язку з чим просила стягнути з ОСОБА_2 , з яким позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі та який є працездатним, а відтак може надавати матеріальну допомогу, аліменти на її утримання.
Суд першої інстанції вірно встановив, що під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній 25.06.2000 було встановлено інвалідність ІІ групи. Надалі шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано за рішенням суду від 01.09.2023. На теперішній час позивачка є непрацездатною – особою з інвалідністю першої групи та отримує пенсію в розмірі 2980 грн на місяць.
Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір пенсії ОСОБА_1 об`єктивно свідчить про недостатність вказаних коштів для забезпечення нормальної життєдіяльності людини в умовах сьогодення, відтак позивачка потребує матеріальної допомоги.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що крім встановленого судом першої інстанції оперативного втручання позивачки - інтравітреального введення 1 око та вітректомії 1 око, ОСОБА_1 було проведено також селективну лазерну трабекулопластику – 1око.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що загальна вартість вказаних операції становить 43 900 гривень, а не 37 200 грн, як це помилково встановив суд першої інстанції. Попри відсутність квитанції про оплату за рахунком № 21 від 10.07.2024, факт виконання робіт та їх вартість у розмірі 6 700 грн підтверджується наявним у матеріалах справи Актом надання послуг № 21 від 10.07.2024. Оскільки акт є двостороннім документом, що фіксує обсяг та вартість фактично наданих послуг, він є належним доказом реальності здійснення витрат (а.с. 27 - зворотня сторінка).
Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою суду не надано належних та достовірних доказів, що відповідач ОСОБА_2 має можливість надавати матеріальну допомогу колишній дружині та наявності у неї повнолітніх дітей, які відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Разом з тим, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про недоведеність матеріальної спроможності відповідача, з огляду на наступне.
Як вбачається із доданого до матеріалів справи витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідач у період 2023–2024 років офіційно отримував дохід у вигляді заробітної плати (або компенсації), як уточнено представником, по догляду за батьками. Інші офіційні відомості про доходи Відповідача у витягу відсутні, а його загальний страховий стаж становить лише 11 місяців.
Суд наголошує на презумпції того, що життєдіяльність особи та задоволення її базових потреб (харчування, проживання, побут) є об`єктивно неможливими за відсутності стабільного доходу, джерела якого відповідачем суду не розкриті, а відтак не спростовують доводи позивачки про ймовірне отримання неофіційних доходів відповідача.
Щодо проблем зі здоров`ям відповідача, то доказів того, що такі обмежують його працездатність суду не надано. Натомість факт систематичного проходження відповідачем планових оглядів та консультацій здебільшого у приватних медичних закладах (що підтверджується наданими ним довідками) є додатковим непрямим доказом наявності у нього достатніх коштів для оплати платних послуг.
Щодо висновку суду першої інстанції про наявність у позивачки повнолітніх дітей, які відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, слід зазначити, що наявність повнолітніх дітей не звільняє чоловіка від обов`язку надавати допомогу колишній дружині, оскільки  обов`язок дітей по утриманню батьків (ст. 202 СКУ) та обов`язок чоловіка/дружини по утриманню одне одного (ст. 75 СКУ) є самостійними видами зобов`язань.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про те, що ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги, втім помилково відмовив їй у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з недоведеністю матеріальної можливості відповідача надавати таку допомогу. 
Як встановлює ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.
Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України).
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положення ст. ст. 183, 184 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Колегією суддів враховано, що відповідачем не надано доказів того, що його стан здоров`я не дозволяє сплачувати аліменти, на його утриманні є інші діти чи непрацездатні батьки, дружина тощо або наявні інші обставини, які можуть вплинути на розмір аліментів.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
З огляду на викладене, враховуючи, що на час звернення до суду позивачка отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 980 гривень щомісячно, та беручи до уваги середньомісячну заробітну плату у Закарпатській області, яка станом на вересень 2025 року становить 23 628 грн, суд вважає за можливе частково задовольнити вимоги позивача про стягнення аліментів на її утримання у частці від заробітку (доходу) відповідача у розмірі 1/8 частини, що буде достатнім для забезпечення життя позивача та суттєво не призведе до змін матеріального становища платника аліментів.
Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції у сумі 1514 гривень.
На підставі ст. ст. 75, 76, 79, 80 Сімейного Кодексу України, керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.3 ч.3 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ужгородського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2025 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини від його заробітку (доходу) щомісячно протягом строку інвалідності, починаючи з дня подання позову до суду з 17 квітня 2025 року.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції у сумі 1514 гривень в дохід держави.
Судове рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 12 січня 2026 року.
Головуючий
Судді