ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/2797/25 Головуючий суддя І інстанції Нечипоренко І. М.
Провадження № 22-ц/818/3694/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2025 року у справі за позовом малолітнього ОСОБА_2 , у інтересах якого діє батько ОСОБА_1 щодо визнання дій ОСОБА_3 у період з 18 липня 2018 року по 23 вересня 2021 року ухиленням від виконання рішення суду у справі № 619/3051/17 та стягнути з відповідачки на користь малолітньої дитини - ОСОБА_2 , (законний представник - ОСОБА_1 ) моральну шкоду у розмірі 900000,00 грн,-
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року ОСОБА_2 у інтересах якого діє батько ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить визнати дії ОСОБА_3 у період з 18 липня 2018 року по 23 вересня 2021 року ухиленням від виконання рішення суду у справі № 619/3051/17 та стягнути з відповідачки на користь малолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 моральну шкоду у розмірі 900000 грн.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_1 повернуто позивачу відповідно п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України (заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що обґрунтування суду формується на висновку Верховного суду який не може бути застосований до правовідносин, що розглядаються у справі. Більш того суд помилково вважав, що лише батько з яким проживає дитина має право на звернення до суду за захистом порушених прав, що фактично би позбавляло право іншого батька на такий захист. 
Таке тлумачення суперечить положенням Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейному кодексу України де на обох батьків покладено обов`язок по захисту порушених прав дитини. Окремо звертаємо увагу апеляційного суду, що це не перший випадок дискримінації прав дитини на захист та прав батька на захист порушених прав його сина у Дергачівському районному суді. 
Такі порушення тривають з 2017 року (цивільні справи №№ 619/3051/17, 619/4720/18, 619/4698/20, 619/414/22, 619/1818/23, 619/4451/23, 619/6681/24, 619/11/25, 619/614/25, 619/2145/25 тощо). На думку представника позивача це стало можливим через неефективну роботу апеляційної інстанції, яка замість використання принципу верховенства права та належного захисту порушених прав та інтересів дитини приймає рішення, які не захищають порушені права дитини. 
Вважає, що Дергачівський районний суд не має компетенцій або бажання здійснювати належний захист порушених прав малолітньої дитини, що неодноразово було доведено апеляційним судом. 
Окремо звертає увагу суду, що він повинен керуватися принципом «jura novit curia» («суд знає закони»). Принцип «jura novit curia» є обов`язковим до застосування, оскільки суд повинен використовувати правильні норми права та за необхідності перекваліфіковувати позов незалежно від правової аргументації позивача. Наразі виглядає так що саме представник позивача знає закони, тоді як суд першої інстанції їх не знає, а апеляційна та касаційна інстанція намагаються це приховати підтримуючи незаконні рішення суду першої інстанції. В свою чергу слід звернути увагу що у останніх розглядає апеляційних скарг представника позивача у справі №619/11/25 - головуючий суддя Яцина В.Б. та справі №619/614/25 - головуюча суддя – Тичкова О.Ю., були прийняті рішення на захист порушених прав дитини з боку суду першої інстанції. Тому представник позивача утримається від заявлення недовіри вищенаведеним суддям.
За правилами ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ст.ст. 367 ЦПК України заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказаним вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.
Суд в оскарженій ухвалі про повернення позову мотивував свої висновки наступним чином.
З матеріалів справи вбачається, що малолітній ОСОБА_2 24.01.2015 року проживає з матір`ю – ОСОБА_3 та вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідачки щодо невиконання рішення суду у справі №619/3051/17 розглянута Котелевським районним судом Полтавської області та рішення набрало законної сили.
Вказує, що з позовом до суду має право звернутися не безпосередньо малолітня особа віком до 14 років від свого імені, а визначені законом особи, яким надано право на захист інтересів малолітньої дитини, від свого імені із зазначенням того, що позов завлено в інтересах малолітньої особи.
Позовна заява подана батьком дитини, як його законним представником, у той час коли дитина проживає з матір`ю.
Суд зазначив, що малолітня фізична особа у даній справі не володіє процесуальною дієздатністю, тому не може брати участь у цивільному процесі самостійно як сторона, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, оскільки її права та інтереси захищаються іншим шляхом. Крім цього, позовна заява подана батьком дитини, як його законним представником, у той самий час, коли дитина проживає з матір`ю.
Враховуючи викладене, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України суд позовну заяву повернув ОСОБА_1 . 
Колегія суддів не погоджується з таким судовим рішенням.
Так, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли:
заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
Разом з тим, у даному випадку у суду першої інстанції не було підстав для застосування сказаної норми цивільного процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що у справі №619/3051/17 рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 , задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_4 та визначено йому дні для участі у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_2 .
Зазначене рішення набрало законної сили 18 липня 2018 року.
Звертаючись з даним позовом малолітній ОСОБА_2 , представником якого є його батько ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_3 на користь їх малолітнього сина моральну шкоду у розмірі 900000 грн , яка була завдана дитині внаслідок ухилення матері від виконання рішення суду у справі № 619/3051/17 щодо порядку спілкування дитини з батьком.
Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи, яка виникає у момент народження (частина перша статті 25 ЦК України). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій (частина перша статті 30 ЦК України).
ЦК України розрізняє такі види дієздатності фізичної особи: часткову - до чотирнадцяти років (стаття 31), неповну - від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 32) та повну - яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (стаття 34).
За змістом частини першої статті 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право:
1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.
Аналогічні норми містяться у ЦПК України.
За статтею 46 ЦПК України цивільна процесуальна правоздатність - це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи; її мають усі фізичні і юридичні особи.
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).
Процесуальним засобом реалізації батьками права на судовий захист своєї дитини, гарантованим статтею 55 Конституції України, є процесуальне представництво. Воно забезпечує участь у цивільному процесі батьків, надає їм можливість використовувати всі передбачені законодавством юридичні можливості для ведення цивільних справ у суді та захисту суб`єктивних прав й інтересів дитини. Батьки мають право виступати представниками дитини, зокрема, у цивільному процесі.
Цивільне процесуальне представництво - це такі юридичні відносини, за якими одна особа - представник - виконує на підставі повноваження, наданого йому, зокрема, законом, процесуальні дії в цивільному судочинстві на захист прав і охоронюваних законом інтересів іншої особи. Представник у цивільному судочинстві покликаний виконувати дві функції - захищати права та інтереси осіб, які беруть участь у справі (здійснювати правозаступництво); представляти таких осіб, бути їх повіреними (здійснювати процесуальне представництво).
Процесуальний представник не заміщає сторону в цивільному судочинстві, а діє поряд з нею, на захист її суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Особиста участь у справі дитини не є перешкодою для участі у цій справі батьків дитини як її законних представників.
У частині першій статті 242 ЦК України закріплено, що законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі).
Отже, дитина має право самостійно звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.
Згідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
У даному випадку дитині виповнилось лише 10 років, а тому самостійно за захистом свого права на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її права на спілкування з батьком, яке передбачене у ст. 153 СК України, вона звернутися до суду не може.
У статті 154 СК України передбачено, що батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.
Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.
Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.
Здійснювати захист прав дитини, в тому числі у судах, у першу чергу покликані її батьки. Захист прав та інтересів дитини здійснюється її батьками через відсутність у дитини цивільної процесуальної дієздатності (стаття 47, частина перша статті 59 ЦПК України).
Батьки, які представляють інтереси своєї дитини у суді, можуть вчиняти від її імені усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти дитина як особа, що бере участь у справі (стаття 64 ЦПК України). У цьому випадку батьки повинні захищати права і інтереси дітей, а не свої права і інтереси.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21).
Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Суд першої інстанції ухваливши про повернення позову не вищевказане не звернув уваги, та не з`ясував, що у даному випадку відсутній спір щодо порядку спілкування батька з дитиною, ст. 161 СК України. 
Як встановлено рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 розпорядженням Дергачівської райдержадміністрації Харківської області № 224 від 04 травня 2017 року визначено місце проживання малолітньої дитини сторін, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_5 . 
При цьому вказаним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17, яке було змінено постановою Апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2018 року, було визначено порядок та участь ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Підставою позову про відшкодування моральної шкоди, з яким у даній справі звернувся батько малолітньої дитини ОСОБА_2 – ОСОБА_1 , є ухилення відповідачкою від виконання згаданого рішення Дергачівського районного суду Харківської області у вищевказаній іншій справі № 619/3051/17.
За таких обставин суд у нерелевантний спосіб, з порушенням норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України покликався на правові висновки касаційного суду, які стосуються інших спорів, про визначення місця проживання дитини та похідних від них спорів про визначення порядку спілкування батьків з дитиною, а не відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання рішення суду про визначення порядку спілкування батьків з дитиною, а тому колегія суддів не має підстав їх враховувати у даній справі.
Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вказаних норм матеріального і цивільного процесуального права атько дитини має законні підстави бути представником дитини у спірних правовідносинах. Той факт, що малолітня дитина не має процесуальної дієздатності бути учасником справи у спорі про визначення місця її проживання разом з одним з батьків, не позбавляє батька права представляти права та інтереси дитини у спорі щодо порушення прав дитини, які визначені у нормі ст. 153 СК України та ст. 23 ЦК України, яка у даному випадку субсидіарно застосовується до норм сімейного права.
За таких обставин та відповідно до наведеного правового обґрунтування колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилився із застосуванням вказаної норми п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, внаслідок чого помилково повернув позов заявнику без розгляду. 
Тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2025 року скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 разом з доданими матеріалами – направити для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення виготовлений 24 грудня 2025 року.

Головуючий       В.Б. Яцина.

Судді        Ю.М.Мальований

Н.П. Пилипчук.