26.01.2026 Справа № 756/16663/25
Унікальний номер 756/16663/25
Номер провадження 2-о/756/75/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 січня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Шролик І.С.,
секретар судового засідання - Лисенко Д.О.,
за участю представників заявників - ОСОБА_1 , ОСОБА_17,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересована особа: Згурівська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст заявлених вимог
У жовтні 2025 року від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшла заява в якій заявники просять: встановити факт прийняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , 1914 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування поданої заяви зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння з надвірними будовами, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, загальною площею 0,39 га, з яких 0,25 га з кадастровим номером 3221980601:01:006:0019 - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,14 га з кадастровим номером 3221980601:01:006:0018 - для ведення особистого селянського господарства. 
За життя  ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений 17 липня 1991 року секретарем виконкому Безуглівської сільської ради, за яким усе належне йому майно будинок з надвірними будівлями та майно, що знаходиться в його господарстві заповідав дітям: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
ОСОБА_5 помер у 2014 році, ОСОБА_6 помер у 2020 році.
Спадкодавець ОСОБА_4 був одружений з ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті ОСОБА_4 ніхто зі спадкоємців за заповітом зі заявою впродовж 6 місяців не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтво на спадщину ніхто не отримував.
Заявник ОСОБА_2 12 червня 2025 року звернувся до Згурівської державної нотаріальної контори зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 липня 1991 року, після смерті батька ОСОБА_4 .
Проте, постановою нотаріуса 12 червня 2025 року відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини та не надання доказів фактичного прийняття спадщини.
ОСОБА_3 19 вересня 2025 року звернулася до Згурівської державної нотаріальної контори зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 липня 1991 року, після смерті батька ОСОБА_4 .
Постановою нотаріуса 24 вересня 2025 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини та не наданням доказів фактичного прийняття спадщини.

Посилаючись на ту обставину, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 були похилого віку, діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приїздили допомагали по господарству, здійснювали догляд за батьками, фактично вступили в спадщину, шляхом управління та володіння майном, підтримували господарство, володіють оригіналами право установчих документів на спадкове майно, ощадною книжкою. Посилаючись на положення ст.ст.548, 549 ЦК УРСР, заявники просять задовольнити подану ними заяву.
Рух справи
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 жовтня 2025 року справу передано головуючому судді Шролик І.С.
Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та витребувано у Згурівській державній нотаріальній конторі засвідчену копію матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .
На виконання ухвали суду 12 листопада 2025 року від державного нотаріуса Згурівської державної нотаріальної контори Саркісяна О.М. надійшла Інформаційна довідка зі спадкового реєстру про відсутність спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_4 . Також надійшли копії матеріалів спадкової справи №156, щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 .
В судовому засіданні 26 січня 2026 року представники заявників, кожен окремо підтримали заяву з підстав та мотивів викладених в ній, наполягали на її задоволенні.
Заявники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися. 
Представник заінтересованої особи Згурівської державної нотаріальної контори до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.
В судовому засіданні за клопотанням представника заявника надали пояснення свідки.
Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що знає заявників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з дитячих років, разом проживали по сусідству в с.Безуглівка, Броварського району Київської області. Обізнаний що у 2000 році помер ОСОБА_4 , в 2006 році його дружина. Заявники як до, так і після смерті батьків утримують господарство, саджають огород, утримують сад.
Свідок ОСОБА_9 пояснив, що заявники є його сусідами в с.Безуглівка, Броварського району Київської області. Батько ОСОБА_4 , хворів, діти приїжджали його доглядали, поралися в городі, засаджували й прибирали земельну ділянку. Після смерті батька, залишилася мати - ОСОБА_7 . ОСОБА_10 та ОСОБА_11 часто приїздили, підтримували хату в гарному стані. Інші брати також приїжджали, але вже померли.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Тому, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності належним чином повідомленого відповідача та третіх осіб.
Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію позивача, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено зі свідоцтва про народження ОСОБА_2 , батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_12 .
ОСОБА_4 уклав 01 березня 1957 року шлюб із ОСОБА_13 , яка змінила прізвище на ОСОБА_14 .
У свідоцтві про народження ОСОБА_15 , матір`ю зазначена ОСОБА_13 .
Після реєстрації шлюбу 22 квітня 1978 року ОСОБА_16 змінила прізвище на ОСОБА_3 .
За життя  ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений 17 липня 1991 року секретарем виконкому Безуглівської сільської ради, за яким усе належне йому майно будинок з надвірними будівлями та майно, що знаходиться в його господарстві заповідав дітям: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 
ОСОБА_5 помер у 2014 році, ОСОБА_6 помер у 2020 році.
Як встановлено зі свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння з надвірними будовами, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, загальною площею 0,39 га, з яких 0,25 га з кадастровим номером 3221980601:01:006:0019 - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,14 га з кадастровим номером 3221980601:01:006:0018 - для ведення особистого селянського господарства. 
З виписки з погосподарської книги №127 від 12 листопада 2024 року встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 належав померлому ОСОБА_4 побудований в 1976 році.
З Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку встановлено, що ОСОБА_4 на підставі рішення Безуглівської сільської ради від 24 листопада 1993 року на праві власності належить земельна ділянка 0,39 гектарів.
Відповідно до свідоцтва про смерть  ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зі заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулася донька ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Як встановлено з матеріалів спадкової справи, 12 жовтня 2007 року державний нотаріус Згурівської державної нотаріальної контори Київської області видав ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку після смерті ОСОБА_7 .
З довідки державного нотаріуса Згурівської державної нотаріальної контори Київської області від 14 листопада 2024 року встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 , 1914 року народження,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняла дружина - ОСОБА_7 , 1920 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З довідки старости Згурівської селищнї ради Безуглівського старостинського округу №103 від 20 грудня 2024 року встановлено, що ОСОБА_4 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та постійно проживав в АДРЕСА_1 . Після його смерті спадщину фактичними діями до спливу шести місяців прийняла його дружина - ОСОБА_7 , шляхом проживання у успадкованому будинку в АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 проживала у зазначеному будинку до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 і здійснила догляд за спадковим будинком.
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 червня 2025 року встановлено, що 25 квітня 2025 року державним реєстратором Тимченко О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_4 земельної ділянки з кадастровим номером 3221980601:01:006:0019 та з кадастровим номером 3221980601:01:006:0018. Також 29 січня 2025 року здійснено державну реєстрацію за ОСОБА_4 право власності на закінчений будівництвом об`єкт житловий будинок АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 звернувся до Державного нотаріуса Згурівської державної нотаріальної контори зі заявою про зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 та смерті ОСОБА_7 у зв`язку з наміром зверненя до суду задля захисту спадкових прав.
Постановою від 12 червня 2025 року ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини та не надання доказів фактичного прийняття спадщини.
Постановою від 24 вересня 2025 року ОСОБА_3 відмовлено у вчинені нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини та не наданням доказів фактичного прийняття спадщини.
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.
Згідно із статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Частиною другою статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд із цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.
Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.
Зазначене кореспондується з пунктами 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29 січня 2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР передбачав фактичне прийняття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.
Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.
Подібні висновки вкладено у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 448/754/18 (провадження № 61-2636св22).
Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.
Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.
Особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі статті 535 ЦК УРСР, у тому числі й малолітні діти спадкодавця, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР), мали право звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (стаття 550 ЦК УРСР).
Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.
Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі досліджених матеріалів, показів свідків судом встановлено, що спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_2 фактично прийняла його дружина ОСОБА_7 , яка проживала разом зі спадкодавцем, здійснювала догляд за спадковим майном.
Належних та допустимих доказів фактичного прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями за заповітом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надано. Долучені до заяви ощадна книжка, Державні акти на земельні ділянки не можуть переконливо свідчити про фактичне прийняття спадщини у 2000 році, оскільки могли бути отримані після смерті дружини ОСОБА_7 , яка як спадкоємиця за законом прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_4 . 

За недоведеністю заявлених вимог суд відмовляє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в задоволенні заяви про встановлення факту прийняття спадщини.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 206, 263-265, 293,315, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд
В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заінтересована особа: Згурівська державна нотаріальна контора в задоволенні заяви про встановлення факту прийняття спадщини.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 26 січня 2026 року.

Суддя І.С. Шролик