ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 753/5712/20
провадження № 61-1275св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Пророка В. В., 
Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в інтересах якого діє адвокат Пац Євгенія Олегівна, на рішення Дарницького районного суду 
міста Києва від 24 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Коренюк А. М., 
і постанову Київського апеляційного суду від 1 грудня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» 
(далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося з позовомдо  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договорами поруки.
В обґрунтування позову вказувало, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 
10 лютого 2004 року уклали кредитний договір № К2Н0GF00260021, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 27 100 доларів 
США до 8 лютого 2019 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.
Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, в період сплати позичальник повинен вносити банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами та комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
В порушення умов кредитного договору    ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом 
у встановлені договором порядку та строки, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої на 7 лютого 2020 року складає 52 507,96 доларів США, а саме: 19 007,21 доларів США заборгованості за кредитом (тіло); 
11 995 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом; 21 505,75 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
Зобов`язання за кредитним договором № К2Н0GF00260021 від 10 лютого 
2004 року забезпечено договорами поруки, укладеними АТ КБ «Приватбанк» зі 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 10 лютого 2004 року.
Відповідно до пункту 5 зазначених договорів поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. 21 січня 2020 року банк направив на адреси поручителів повідомлення із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором, проте поручителі таку вимогу не виконали.
За таких обставин банк просив стягнути солідарно зі  ОСОБА_1 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором № К2Н0GF00260021 
від 10 лютого 2004 року в розмірі 52 507,96 доларів США (1 290 120,58 грн в еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) 24,57 грн 
за 1 долар США на 7 лютого 2020 року), яка складається з 19 007,21 доларів США заборгованості за кредитом (тіло); 11 995 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом; 21 505,75 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором. Також просив стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року 
позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. 
Стягнено зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 52 507,96 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 7 лютого 2020 року 1 290 120,58 грн (заборгованість за кредитним договором), та 19 351,81 грн у відшкодування сплаченого судового збору, а всього - 1 309 472,39 грн.
У задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивовано обґрунтованістю і доведеністю вимог банку до ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням останнім своїх зобов`язань за кредитним договором. Суд відмовив у застосуванні наслідків спливу позовної давності допозовних вимог, заявлених      ОСОБА_6 , тому що клопотання заявлено в усній формі на стадії після дослідження доказів без будь-якого обґрунтування.При цьому суд першої інстанції вказував про відсутність підстав для застосування наслідків позовної давності, оскільки протягом 10 лютого 
2004 року-7 лютого 2020 року позичальником цей строк переривався відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) частковим внесенням платежів за кредитним договором.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителів, суд першої інстанції вважав, що порука припинилася на підставі частини четвертої 
статті 559 ЦК України, оскільки банк пред'явив до них вимоги поза межами шести місяців за кожним зі щомісячних платежів.
Постановою Київського апеляційного суду від 1 грудня 2021 року апеляційні скарги АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким стягнено зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 19 007,21 доларів США заборгованості за кредитом, 8 092,70 доларів США процентів за користування кредитом та 2 000 доларів США пені, а всього - 29 099,91 доларів США.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.
Стягнено зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 10 724,77 грн 
у відшкодування сплаченого судового збору.
Стягнено з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 14 056,43 грн 
у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з наявності підстав для застосування позовної давності, про яку заявив представник ОСОБА_1 , тому що останній платіж за кредитним договором позичальник вніс 8 лютого 2016 року, а з позовом банк звернувся у квітні 2020 року.Вказував про помилковість висновку суду першої інстанції щодовідсутністіпідстав для застосування позовної давності у зв`язку із заявленням клопотання про застосування наслідків позовної давності в усній формі, оскільки законом не встановлено форми подання заяви про сплив позовної давності.
Враховуючи необхідність застосування позовної давності, апеляційний суд визначив заборгованість  ОСОБА_1 за період з квітня 2017 року 
до квітня 2020 року у розмірі:19 007,21 доларів США за тілом кредиту; 
8 092,70 доларів США процентів за користування кредитом; 7 274,12 доларів США пені. На підставі частини третьої статті 551 ЦК України та з огляду на майновий стан позичальника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені до 2 000 доларів США.
Оскількиумовами додаткової угодивід 3 квітня 2015 року до кредитного договору № К2Н0GF00260021 від 10 лютого 2004 рокузбільшено обсяг відповідальності поручителів   ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 та   ОСОБА_5 , на що вони своєї згоди не надавали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК Українита відмовив банку у позові до поручителів.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд керувався статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), стягнув зі ОСОБА_1 на користь банку 10 724,77 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позову та 14 056,43 грн - за апеляційну скаргу у розмірі пропорційному задоволеним позовним вимогам. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
19 січня 2022 року АТ КБ «Приватбанк», в інтересах якого діє адвокат 
Пац Є. О., звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить: скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва 
від 24 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 1 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за тілом кредиту 
у розмірі 13 182,21 доларів США, заборгованості за процентами 
у розмірі 1 091,95 доларів США, пені у розмірі 3 383,94 доларів США, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову; постанову апеляційного 

суду скасувати в частині відмови у стягненні зі ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у розмірі 3 902,3 доларів США та 19 505,85 доларів США пені, залишити в цій частині рішення суду першої інстанції в силі.
Підставою касаційного оскарження рішення Дарницького районного суду 
міста Києва від 24 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду 
від 1 грудня 2021 року в зазначеній частині заявник визначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), 
у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року 
у справі № 752/17123/18 (провадження № 61-13954св21), від 16 травня 2018 року 
у справі № 541/2246/16-ц(провадження № 61-18545св18), у постановах Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, 
від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Упостанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року 
у справі № 408/8040/12тау постановах Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 викладений висновок про те, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Упостанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17(провадження № 61-30435сво18) зазначено про те, що статтею 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, визначених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; 
(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Упостанові від 22 грудня 2021 року у справі № 752/17123/18 
(провадження № 61-13954св21) Верховний Суд, встановивши збільшення позовної давності додатковою угодою сторін кредитного договору, дійшов 
висновку про законність судового рішення щодо задоволення позову. Касаційний суд вказував про необхідність застосування частини першої статті 259 ЦК України, згідно з якоюпозовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Тлумачення статей 638, 651, 653, 654 ЦК України свідчить, що зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втілення такої зміни в належну форму(постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 541/2246/16-ц(провадження № 61-18545св18)).
Вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про припинення поруки, оскільки, згідно з графіком, погашення кредиту мало здійснюватися щомісячними платежами зі строком сплати до двадцятого числа кожного місяця та з кінцевим терміном погашення - до 1 травня 2025 року. Порука за щомісячними платежами за тілом кредиту, які мали бути здійснені позичальником у період з 20 листопада 2019 року до 20 березня 2020 року 
на загальну суму 720,30 доларів США, не припинилася, оскільки такі платежі охоплюються шестимісячним строком до звернення з позовом, передбаченим частиною четвертою статті 559 ЦК України.
Не припинилася порука і щодо щомісячних платежів за тілом кредиту які мали бути сплачені позичальником у період з 20 квітня 2020 року до 1 травня 
2025 року на загальну суму 12 461,91 доларів США, оскільки ця сума є майбутніми платежами. Крім того, порука не припинена в частині процентів 
в сумі 1 091.95 доларів США та пені у розмірі 3 383.94 доларів США, які були нараховані за шість місяців, що передували зверненню з позовом, а саме 
з 30 вересня 2019 року до 7 лютого 2020 року.
Зазначає, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про застосування позовної давності у зв`язку з тим, що такий строк не пропущений. Відповідно до пункту 6 додаткової угоди № 2 від 3 квітня 2015 року до кредитного договору № К2Н0GF00260021 від 10 лютого 2004 року позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за договором встановлена сторонами тривалістю 50 років, що не враховано судом апеляційної інстанції.
Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про припинення поруки внаслідок збільшення відповідальності основного боржника, оскільки основна сума заборгованості (тіло кредиту) не є коштами, які додатково надаються позичальнику, а є сумою реструктуризованої (зменшеної) заборгованості.  
Позиція інших учасників 
30 червня 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить поновити строк для подання відзиву, посилаючись на те, що, у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації в Україну він змушений був перебувати за межами міста Києва та фактично 24 червня 2022 року отримав копію ухвали Верховного Суду 
від 24 лютого 2022 року про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (частини другої статті 127 ЦПК України).
Слід зазначити, що під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду, а з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).
Касаційний суд вважає, що, з урахуванням викладених обставин на засадах верховенства права необхідно забезпечити ОСОБА_1 доступ до незалежного і безстороннього вирішення спору за встановленою процедурою.
Касаційний суд вважає, що правові підстави для поновлення строку відсутні, проте вбачає їх наявність для продовження ОСОБА_1 встановленого судом процесуального строку для подання відзиву на касаційну скаргу, 
до 30 червня 2022 року.
У відзиві ОСОБА_1 просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. В обґрунтування вказував про безпідставність та необґрунтованість вимог скарги, неподібність обставин у 

справах, в яких вони викладені відповідні висновки, до обставин цієї справи, а також про законність постанови Київського апеляційного суду від 1 грудня 
2021 року.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 лютого 
2004 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний 
договір № К2H0GF00260021, за умовами якого ОСОБА_1 отримав 
цільовий кредит у сумі 29 425 доларів США для придбання квартири 
вартістю 27 100 доларів США шляхом його видачі готівкою через касу банку, 
у тому числі, в сумі 2 325 доларів США - на сплату страхових платежів, 
зі сплатою 1,34 процентів щомісячно на суму залишку заборгованості за користування кредитом та 3 процентів одноразової комісії за обслуговування, з кінцевим терміном повернення та сплати всіх платежів до 8 лютого 2019 року.
Забезпеченням виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором є порука ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , укладена кожним з поручителів 10 лютого 2004 року. За умовами договорів поруки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5   зобов`язувались солідарно на добровільних засадах відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, а саме: повернути кредит в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також виконати інші його умови в повному обсязі.
10 серпня 2005 року ПАТ КБ «Приватбанк» та   ОСОБА_1  уклали додаткову угоду № 2 до кредитного договору № К2H0GF00260021 від 10 лютого 2004 року, за умовами якої банк зобов`язувавсянадати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк до 8 лютого 2019 року включно, 
у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 29 425 доларів США на наступні цілі: придбання квартири вартістю 27 100 доларів США, а також 
у розмірі 2 325доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 
1,08 процентівна місяць на суму залишку заборгованості за користування кредитом; комісії у розмірі 3процентів від суми виданого кредиту; сума розрахована у відповідності з пунктом 3.11 цього договору. Погашення боргу за договором проводиться в наступному порядку: щомісячно в період сплати 
(з 15 до 20 числа кожного місяця) позичальник повинен надавати банку грошові кошти у розмірі 407,50 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом і процентами.
3 квітня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 2 до кредитного договору № К2H0GF00260021 від 10 лютого 2004 року, за умовами якої банк зобов`язувавсянадати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 1 грудня 2024 року включно, 
у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 35 456,94 доларів США на наступні цілі: придбання квартири вартістю 27 100 доларів США, а також 
у розмірі 6 031,94 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1,34  процентів, з 10 серпня 2005 року - 
у розмірі 1,08 процентів, з 3 квітня 2015 року - у розмірі 1 проценту на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороду за надання 
фінансового інструменту у розмірі 3 процентів від суми виданого кредиту 
у момент надання кредиту;винагороду за надання фінансового інструменту 
у розмірі 0,20процентів, починаючи з 22 грудня 2014 року 
у розмірі 0,00процентіввід суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Періодом сплати вважати період з 15 до 20 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати, починаючи з 3 квітня 2015 року, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі не менше 274,80 доларів США відповідно до графіка погашення (додаток № 1 до додаткової угоди).
Пунктом 6 додаткової угоди від 3 квітня 2015 року№ 2 до кредитного 
договору № К2H0GF00260021 від 10 лютого 2004 рокусторони встановили позовну давність тривалістю 50 років за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за кредитним договором.
Позивач виконав свої зобов`язання, надав відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, проте ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, за яким як позичальник зобов`язувався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, дотримуватися графіку повернення кредитних коштів, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно з кредитним договором, й погасити всю суму кредиту у визначений договором строк.
Позивачем на виконання умов кредитного договору надсилалися боржнику рекомендовані листи з повідомленням про вручення щодо існуючої заборгованості та вимогою погасити вказаний борг, яку відповідач не виконав.
На 7 лютого 2020 року загальна заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором становить 52 507,96 доларів США, що еквівалентно 
1 290 120,58 грн, яка складається з: 19 007,21 доларів США - заборгованості за кредитом (тіло кредиту), 11 995 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 21 505,75 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язання.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції частково не відповідають.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України 
(тут і далі, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Щодо позовної давності
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено представником позичальника ОСОБА_7 .
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до 
вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У пункті 6 додаткової угоди від 3 квітня 2015 року№ 2 до кредитного 
договору № К2H0GF00260021 від 10 лютого 2004 року сторони погодили збільшення позовної давності до п`ятдесяти років за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за кредитним договором.
Вирішуючи справу та зазначаючи, що позовна давність тривалістю у три роки, про застосування якої заявлено стороною у спорі, спливла, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на умову додаткової угоди від 3 квітня 
2015 року№ 2 до кредитного договору № К2H0GF00260021 від 10 лютого 
2004 року, якоюзбільшено позовну давність до п`ятдесяти років, тому під час розгляду справи необхідно враховувати саме цей строк. 
Подібний висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 752/17123/18 
(провадження № 61-13954св21), на яку посилається позивач у касаційній скарзі.
Частиною першою статті 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253-255 цього Кодексу.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Під час розгляду справи судом першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7. заявив усне клопотання про застосування позовної давності 
(а.с. 91-92).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. (частина перша статті 400 ЦПК України). Тобто суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про застосування позовної давності у зв`язку із недослідженням та ненаданням оцінки відповідним обставинам апеляційним судом.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного 
Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц 
(провадження № 14-452цс18).
Мотивуючи рішення про застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції не врахував збільшення сторонами додаткової угоди від 3 квітня 
2015 року№ 2 позовної давності до 50 років, тому дійшов неправильного висновку про її застосування, і, відповідно, часткове задоволення позову.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Вирішуючи спір в частині вимог банку до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином всі докази у справі у сукупності у зв`язку з висновком про пропуск банком позовної давності, тому оскаржувану постанову в цій частині не можна вважати законною та обґрунтованою.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, не перевірив на предмет законності та обґрунтованості висновок суду першої інстанціїщодо переривання позовної давності. Зокрема не з`ясував, коли саме відбувалося погашення позичальником заборгованості та щодо яких саме її складових (основної суми боргу, відсотків, пені). Відповідно, не з`ясував чи є такі дії відповідача підставою для переривання позовної давності щодо всієї суми боргу або її частини. Тому у суду касаційної інстанції відсутні підстави для залишення в силі рішення місцевого суду в цій частині.
Отже доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та про невідповідність постанови апеляційного суду висновкам Верховного Суду в цій частині підтвердилися під час касаційного перегляду судових рішень.
Крім того, апеляційна скарга банку містить доводи про розгляд місцевим судом в порядку спрощеного позовного провадження справи, яка підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України. 
В оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції звертав увагу на вказані доводи апеляційної скарги, однак не надав їм правової оцінки. 
Враховуючи наведені норми права та встановлені у справі фактичні обставини, колегія суддів приходить до висновку про скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог банку до  ОСОБА_1 про стягнення 19 007,21 доларів США заборгованості за кредитом, 8 092,70 доларів США процентів за користування кредитом та 2 000 доларів США пені, 
а всього 29 099,91 доларів США, і направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи в зазначеній частині суд апеляційної інстанції має: врахувати обставини збільшення сторонами позовної давності; перевірити на предмет законності та обґрунтованості висновок суду першої інстанції щодо переривання позовної давності, зокрема з`ясувати, коли саме відбувалося погашення позичальником заборгованості та щодо яких саме її складових (основної суми боргу, відсотків, пені); дослідити належним чином всі наявні у справі докази у їх сукупності та визначити на підставі встановлених обставин розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором; надати оцінку аргументам апеляційної скарги про розгляд справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Крім того, враховуючи висновок суду касаційної інстанції, постанова Київського апеляційного суду від 1 грудня 2021 року підлягає скасуванню в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат, оскільки без вирішення вказаних позовних вимог в повному обсязі неможливо правильно розподілити такі витрати.
Щодо позовних вимог до поручителів
Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Отже порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що умовами додаткової угоди від 3 квітня 2015 року № 2 до кредитного договору № К2H0GF00260021 від 10 лютого 
2004 року, ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , збільшили строк повернення кредиту та суму кредиту, яку має повернути позичальник, за відсутності інших угод банку з поручителями, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки порука вважається припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.
Аргументи касаційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо припинення поруки спростовуються додатковою угодою від 3 квітня 
2015 року № 2 до кредитного договору № К2H0GF00260021 від 10 лютого 
2004 року, за умовами якої: збільшено строк кредиту до 1 грудня 2024 року замість 8 лютого 2019 року (погоджений поручителями); загальний розмір кредиту у вигляді невідновлюваної кредитної лінії - 35 456,94 доларів США
замість 29 425 доларів США (погоджений поручителями); додано винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20%, який не було погоджено поручителями. 
Такі доводи зводяться до тлумачення умов договору на користь банку та не свідчать про помилковість висновків суду апеляційної інстанції в цій частині.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому його в цій частині її необхідно залишити без змін, 
а касаційну скаргу - без задоволення. 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Постанова Київського апеляційного суду від 1 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог банку до  ОСОБА_1 про стягнення 
19 007,21 доларів США заборгованості за кредитом, 8 092,70 доларів США процентів за користування кредитом та 2 000 доларів США пені, а всього 29 099,91 доларів США, підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог 
статті 411 ЦПК України.
Крім того, оскаржувана постанова підлягає скасуванню в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 10 724,77 грн у відшкодування сплаченого судового збору та 14 056,43 грн - судового збору за подання апеляційної скарги. Питання розподілу судових витрат підлягає вирішенню судом апеляційної інстанції за наслідками перегляду рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року в частині позовних вимог банку до ОСОБА_1 про стягнення 19 007,21 доларів США заборгованості за кредитом, 8 092,70 доларів США процентів за користування кредитом та 
2 000 доларів США пені.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Верховний Суд зазначає, що відповідно до висновку Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року
 в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України), то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд у вказаній частині, а також часткового залишення її без змін, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Суд апеляційної інстанції має здійснити розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи у відповідній частині, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», 
в інтересах якого діє адвокат Пац Євгенія Олегівна, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 1 грудня 2021 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 19 007,21 доларів США заборгованості за кредитом, 
8 092,70 доларів США процентів за користування кредитом та 2 000 доларів США пені, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову Київського апеляційного суду від 1 грудня 2021 року скасувати в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат.
Постанову Київського апеляційного суду від 1 грудня 2021 року в частині відмови Акціонерному товариствуКомерційний банк «Приватбанк» у позові до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Пророк В. В. Сердюк