Окрема думка 
суддів К. М. Пількова та С. О. Погрібного до постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2025 у справі № 5028/12/107/2011

15.10.2025 постановою Велика Палата Верховного Суду задовольнила заяву Федерації профспілкових організацій Чернігівської області (далі - Федерація, Відповідач 2, Заявник) про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого господарського суду України (далі - ВГСУ) від 19.02.2015 (далі - Заява) у справі за позовом заступника прокурора Чернігівської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, Федерації, Підприємства «Навчально-методичний центр» Федерації профспілкових організацій Чернігівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Федерації - Федерація професійних спілок України, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на нерухоме майно (далі - Будівля) та витребування його з чужого незаконного володіння, постанову ВГСУ від 19.02.2015, постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2014, рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.12.2011 у цій справі скасувала; ухвалила нове рішення, яким відмовила Прокурору у задоволенні позову.
Підставою звернення із Заявою стало прийняття Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) рішення у справі «Федерація профспілкових організацій Чернігівської області проти України» (CASE OF FEDERATION OF TRADE UNIONS OF CHERNIHIV REGION v. UKRAINE, далі - Рішення ЄСПЛ) за заявою № 40633/15 Федерації, яким ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо заявника, а питання про застосування статті 41 Конвенції визнав не готовим до вирішення, тому відклав розгляд цього питання у цілому.
У постанові від 15.10.2025 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у цій справі відсутні випадки, за яких перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами відповідно до пункту 3 частини третьої статті 320 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у разі встановлення ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань не може застосовуватися як захід індивідуального характеру, відтак дійшла висновку, що немає фактичних та юридичних передумов, які б унеможливлювали застосування такого додаткового заходу індивідуального характеру на виконання Рішення ЄСПЛ, як повторний розгляд справи. І ці обставини в розумінні Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи державам-членам від 19.01.2000 № R(2000)2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» (далі - Рекомендація ) є передумовою для повторного розгляду справи як найбільш ефективного (якщо й не єдиного) засобу для відновлення попереднього юридичного стану, який сторона мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum) (пункти 103 - 105 постанови).
Переглядаючи справу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що наслідком прийняття ВГСУ постанови від 19.02.2015 у цій справі стало позбавлення Федерації права власності на спірне майно, основним мотивом цієї постанови була належність майна до державної форми власності. Утім, на думку Великої Палати Верховного Суду, такий підхід суду касаційної інстанції не врахував того факту, що заявник десятиліттями використовував будівлю для здійснення своєї статутної діяльності, у 2002 році отримав документи на право власності на будівлю і жодного разу з 1990 до 2002 року або під час процедури реєстрації органи державної влади не виявляли жодних питань щодо статусу будівлі, тому Федерація є добросовісним набувачем нерухомого майна, отже суди у цій справі мали оцінити законність та пропорційність втручання держави у право Відповідача 2 на мирне володіння будівлею і співвідношення такого втручання із суспільними інтересами.
ВГСУ, на переконання колегії суддів Великої Палати Верховного Суду, вирішив спір, який стосувався втручання у право на мирне володіння майном, проте не аналізував питання щодо законності та пропорційності втручання у право Відповідача 2 на мирне володіння Будівлею і співвідношення такого втручання із суспільними інтересами, що призвело до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що характер установлених ЄСПЛ порушень, допущених ВГСУ під час розгляду цієї справи, які покладені в основу його висновку про порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ставлять під сумнів результат такого судового розгляду. У цьому аспекті Велика Палата Верховного Суду також вказала, що Заявник і на сьогодні зазнає негативних наслідків від постанови ВГСУ та вважає, що найбільш відповідним заходом індивідуального характеру для відновлення його становища, що існувало до порушення Конвенції, є перегляд за виключними обставинами постанови суду касаційної інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що констатовані ЄСПЛ порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи може бути усунуто шляхом скасування постанови суду касаційної інстанції та прийняття нового рішення про відмову у позові, у цій справі скасування постанови ВГСУ від 19.02.2015 за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами як застосування індивідуального засобу досягнення restitutio in integrum не суперечить принципу res judicata, оскільки знову ж таки саме існування остаточного рішення національного суду, яким припинено право власності Заявника на спірне майно визнано ЄСПЛ таким, що становило непропорційне втручання у його права, який і надалі продовжує зазнавати негативних наслідків його прийняття.
З наведеними висновками не погоджуємося та вважаємо за необхідне висловити у цій справі окрему думку з огляду на таке.
Стаття 10 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачає, що додаткові заходи індивідуального характеру, у тому числі відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum) вживаються з метою відновлення порушених прав Стягувача, яке здійснюється шляхом, зокрема, повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.
Відповідно до Рекомендації повторний розгляд справи, допускаючи поновлення провадження, потрібно застосовувати особливо тоді:
- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- коли рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що (а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції або (б) в основі визнаного порушення лежали істотні процедурні помилки чи висновки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
Звертаючись із заявою про перегляд судового рішення у зв`язку з ухваленням ЄСПЛ рішення, в якому встановлено порушення Конвенції, особа, на користь якої ухвалено таке рішення, домагається, насамперед відновлення її прав, гарантованих Конвенцією, до стану, який існував до порушення.
Отже, застосовуючи відновлення провадження та повторний розгляд справи як додатковий захід індивідуального характеру, варто враховувати, що такий захід має відновлювати становище заявника, яке він мав до порушення.
У Рішенні ЄСПЛ, констатуючи порушення стосовно Федерації статті 1 Першого протоколу до Конвенції, послався на те, що ця справа фактично та юридично схожа на справу «Фонд «Батьківська турбота» проти України», та вказав, що у практиці національних судів мало місце різне розуміння того, яке майно належало профспілковим організаціям, у зв`язку з чим Суд висловив сумнів щодо того, чи відповідало оскаржуване втручання у право на мирне володіння майном Федерації вимогам законності відповідно до Конвенції.
Переглядаючи за виключними обставинами рішення у справі № 48/340 за відповідною заявою Всеукраїнського громадського благодійного фонду «Батьківська турбота» (далі - Фонд), Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - Укрпрофоздоровниця) відчужило спірне майно Фонду, хоча не було його власником. Однак Фонд визнаний добросовісним набувачем цього майна, оскільки, укладаючи договір щодо спірного майна, покладався на судові рішення в іншій справі, за якими суди не визнали право власності держави на це майно, тому Фонд є добросовісним набувачем, оскільки не знав і не міг знати, що Укрпрофоздоровниця не є власником майна і не має права ним розпоряджатися.
Звертаємо увагу на те, що викладені щодо відносин власності колишніх профспілок висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 48/430, а саме про те, що Укрпрофоздоровниця не набула права власності на спірне майно, оскільки це право належало державі, яка ніколи не передавала майно профспілкам саме у власність, і Укрпрофоздоровниця мала про це знати, є релевантними у розгляді Заяви у цій справі.
Так, ЄСПЛ у Рішенні поставив під сумнів пропорційність втручання держави у мирне володіння Федерацією Будівлею (пункт 30) та дійшов висновку, що вона була добросовісним власником (пункт 31), поклавши у підґрунтя свого Рішення факти про те, що постанова ВГСУ від 19.02.2015 мала наслідком скасування титулу права власності Федерації на будівлю (пункт 32 Рішення), і після цього у 2024 році Будівля була фізично зруйнована внаслідок ракетного обстрілу 17.04.2024 (пункт 18 Рішення).
Цю обставину підтвердив представник Заявника у судовому засіданні Великої Палати Верховного Суду 16.04.2025, вказавши, що Будівля «значним чином зруйнована».
Отже, Великій Палаті Верховного Суду перш за все слід було визначитися з питанням, чи спричинить втручання у res judicata шляхом екстраординарного перегляду постанови ВГСУ від 19.02.2015 реальний наслідок для Федерації у вигляді відновлення права на об`єкт власності до стану, який існував до його порушення у 2015 році. 
У поданій Заяві Заявник не зазначав про наслідки, яких він продовжує зазнавати, і що справедлива сатисфакція, рішення щодо якої на час розгляду цієї Заяви не прийнято та неодноразово відкладалося з посиланням на розгляд Заяви Великою Палатою Верховного Суду, не є достатнім та адекватним способом відновлення його становища.
Як повідомили учасники справи, питання щодо справедливої сатисфакції ЄСПЛ не вирішено та більш того відкладено у зв`язку з розглядом цієї Заяви; за ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 з Секретаріату Уповноваженого у справах ЄСПЛ не надійшло жодного повідомлення про стан вирішення ЄСПЛ питання застосування статті 41 Конвенції у справі «Федерація профспілкових організацій Чернігівської області проти України», а також інформації стосовно домовленостей між Урядом та Федерацією з приводу відшкодування.
В самому Рішенні ЄСПЛ міститься посилання на довід Заявника про те, що він не міг застрахувати будівлю від пов`язаних з військовими діями в Україні ризиків, а також не міг отримати фінансування для її відбудови чи мати право на будь-яке відшкодування після її знищення згідно з будь-якою із застосовних схем відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.10.2025 не зазначила, яких саме наслідків (які мають тривалий характер і продовжують справляти вплив на Заявника) продовжує зазнавати Заявник у зв`язку із втратою права власності на Будівлю.
З урахуванням наведених обставин, вважаємо, що перегляд постанови ВГСУ від 19.02.2015 не спроможний забезпечити відновлення становища Заявника, яке існувало до прийняття в цій справі рішення про визнання права власності держави на Будівлю, та у зв`язку зі знищенням Будівлі не здатне відновити право на цей об`єкт (натоміть скасування постанови ВГСУ створює «фікцію» - відновлення прав на об`єкт, який не існує), що виключає виправдане втручання в остаточне судове рішення, яким є постанова ВГСУ від 19.02.2015.
Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду не мала достатніх та обґрунтованих підстав для повторного розгляду справи та скасування прийнятих у цій справі рішень, тому у задоволенні Заяви слід було відмовити.

Судді Костянтин ПІЛЬКОВ

Сергій ПОГРІБНИЙ