П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026року  м. Київ

Справа № 753/17134/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1165/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Маркєлової В.М. 01 травня 2025 року в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернуся у суд із позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та до досягнення дитиною повноліття.
Позов обґрунтовано тим, що з 02 вересня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, він якого мають малолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2024 року у справі №753/18791/23 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
У зв`язку з воєнним станом на території України з 01 липня 2022 року і на даний час позивачка разом з сином вимушено тимчасово проживають у Федеративній Республіці Німеччина в м. Білефельд. 
З дати виїзду за межі України позивач усі встановлені в законодавстві обов'язки по вихованню сина виконує самостійно. Батько дитини ОСОБА_1 проживає в Україні за місцем своєї фактичної реєстрації і не приймає участі у житті, вихованні, розвитку та оздоровленні сина. Достатньої матеріальної допомоги для гідного рівня життя сина не надає, чим порушує інтереси дитини під час воєнного стану в Україні. Позивачу самостійно важко без достатньої матеріальної допомоги батька дитини забезпечити всі необхідні умови, потрібні для розвитку дитини у Німеччині.
Вказує, що батько ОСОБА_1 є здоровим та працездатним (за усною інформацією від самого відповідача на даний час він є військовослужбовцем ЗСУ), тобто має офіційний стабільний матеріальний дохід, а тому зможе сплачувати аліменти в інтересах дитини на рівні 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу).
Звертає увагу суду про те, що мобілізований під час воєнного стану на військову службу ОСОБА_1 не надав документально підтверджену інформацію щодо адреси військової частини, де він служить, його військової посади, довідки про усі доходи під час здійснення служби. Сама позивачка та її представник не має взагалі достовірної інформації про місце служби, посаду військовослужбовця, довідки про доходи ОСОБА_1 та не мають можливості під час воєнного стану в Україні звернутися за наявною конфіденціальною та захищеною інформацією для підтвердження рівня сукупних доходів відповідача, необхідних для стягнення аліментів в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу).

У жовтні 2024 року  ОСОБА_1 подав зустрічний позов, у якому просив стягувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , у твердій грошовій сумі - в розмірі 5000 грн щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що з початком повномасштабного воєнного вторгнення РФ в Україну ОСОБА_2 разом із сином виїхали за кордон до Іспанії, а згодом переїхали в Німеччину, де і по сьогодні проживають.
Вже майже три роки як сторони не проживають як чоловік та дружина, шлюбні та будь-які сімейні відносини було припинено. Починаючи з 26 лютого 2024 року відповідач, не відмовляючись від своїх прямих батьківських обов`язків щодо утримання дитини, розуміючи тяжкість життя за кордоном з маленькою дитиною, щомісячно перераховував на банківський рахунок позивача грошові кошти в середньому місячному розмірі 10000 грн на утримання їх неповнолітнього сина. На підтвердження цього факту відповідач долучив копії платіжних квитанцій, завірених банком за період з 26 лютого 2022 року по 08 жовтня 2024 року про перерахування позивачці на утримання їх сина грошових коштів у загальному розмірі 396000 грн.
З огляду на законодавчо встановлений обов`язок для обох батьків утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, обоє батьків як батько так і мати зобов`язані в рівних частинах брати учать у її утриманні та вихованні. 
За 2,5 роки відповідач двічі бачився із сином, оскільки станом на день подання цього відзиву служить в лавах ЗСУ, захищає Батьківщину від ворога. Оскільки відповідач є військовослужбовцем, то свої обидві відпустки, які отримав від військової частини він провів із сином, прибувши до нього за адресою тимчасового проживання його із матір`ю. 
Вказано, що твердження позивачки, що відповідач не цікавиться життям сина, не спілкується з ним та нібито не бере участі у його виховання - не відповідає дійсності, оскільки відповідач регулярно виходить на зв`язок із сином, як того дозволяє служба в ЗСУ, кожного тижня дзвонить сину на його мобільний телефон, однак часто або син не піднімає слухавки або сухо говорить оскільки поруч завжди мама, яка контролює кожне його слово або співмешканець позивачки, що не дає змоги нормального спілкування навіть телефоном відповідачу із сином. 
Зазначає, що позивач веде досить дороге та забезпечене життя, подорожуючи у країнами Європи. Зокрема, 01 жовтня 2024 року позивач була учасницею (моделлю) на показі «Тиждень моди в Парижі». Протягом цього літа приблизно з червня по серпень подорожувала Італією та Іспанією (Барселона, Венеція, тощо), а в березні цього року відвідувала Амстердам. Тож з огляду на вищезазначене відповідач вважає, що доводи позивачка з приводу матеріальної скрути стосовно забезпечення сина всім необхідним у Німеччині є такими, що не відповідають дійсності, нічим не обґрунтованими та такими що нічим не підтвердженими. 
Звертає увагу, що згідно довідки про суми грошового забезпечення, останній проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 та отримує середнє щомісячне грошове забезпечення, зокрема за останні 6 (шість) місяців в середньому 32000 грн/міс, інших додаткових доходів не має. 

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/4 частки від доходу відповідача - задоволено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення способу стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 лютого 2025 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 536,80 грн.
Рішення суду мотивоване обґрунтованістю заявленого ОСОБА_2 позову про стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки відповідач офіційно працевлаштований, отримує регулярний дохід, доказів перебування на його утриманні батьків суду не надано, як і не надано доказів наявності у нього інших дітей. За даних обставин відсутні підстави до задоволення вимог зустрічного позову, а також тому, що право зробити заяву суду про отримання аліментів у твердій грошовій сумі належить саме одержувачу аліментів.
Окрім цього суд першої інстанції з урахування сплати ОСОБА_1 аліментів за вересень, жовтень, листопад, грудень 2024 року та січень 2025 року здійснив стягнення аліментів починаючи з 01 лютого 2025 року.

Не погодився із вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_5 , його представником - адвокатом Поліщук О.О. подано апеляційну скаргу, в якій вона зазначає про порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом першої інстанції не з`ясовувалось та досліджувалось питання утримання інших непрацездатних осіб відповідачем, а додані докази на підтвердження даного факту не враховані та не досліджені.
Вказує, що матеріали справи не містять документу (доказу) проживання дитини разом з матір`ю за адресою в Федеративній республіці Німеччина.
Також зауважує, що щомісячно перераховував на банківський рахунок позивача грошові кошти в середньому місячному розмірі 10000 грн на утримання їх неповнолітнього сина.
Звертає увагу суду, що за період з 26 лютого 2022 року по 01 лютого 2025 року перераховував позивачу на утримання їх сина грошових коштів у загальному розмірі 426000 грн та добровільно продовжував сплачувати аліменти у розмірі 10000 грн навіть під час розгляду справи. 
Вважає, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визначення способу стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі судом не взято до уваги факт домовленостей між обома сторонами по сплаті аліментів у твердій грошовій сумі, а не від усього заробітку доходів відповідача.
На підставі викладеного, просить скасувати частково рішення суду першої інстанції і ухвалити у відповідній частині нове рішення, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 5000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 01 лютого 2025 року і до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Рижанков А.В. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1. ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 02 вересня 2017 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2024 року у справі № 753/18791/23 /т.1 а.с.20-21/.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 11 вересня 2018 року, актовий запис № 2476, серія НОМЕР_2 /т.1 а.с.12 /.
Відповідно до інформації бюро консультації для громадян м. Білефельд ОСОБА_2 , разом з сином ОСОБА_4 з 01 липня 2022 року мешкає: в АДРЕСА_1 / т.1 а.с.15-17 /.
Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 19 жовтня 2024 року ОСОБА_1 з 08 грудня 2022 року по теперішній час проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та його грошове забезпечення становить від 32609,63 грн до 38368,61 грн на місяць /т.1 а.с.130/.
Також ОСОБА_1 долучив до справи копії квитанцій за період з 26 лютого 2022 року по 08 жовтня 2024 року відповідно до яких перерахував позивачці на утримання їх сина грошових коштів у загальному розмірі 396000 грн /т.1 а.с.171-176 /.
Вказана обставина сторонами не заперечується та позивачем за первісним позовом не спростована.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.91 року (далі Конвенція 1989 року), встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ст. 27 Конвенції 1989 року держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», Заява № 31111/04, § 54).
У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України практика ЄСПЛ застосовується апеляційним судом як джерело права.
Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У ч. ч. 1 - 3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, від 16 червня 2021 року, справа № 643/11949/19, зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
Також, у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який на час розгляду справи проживає разом з матір`ю - позивачем у справі, за межам України та потребує фінансового забезпечення з боку обох з батьків, у зв`язку з чим позивачем заявлено про необхідність стягнення аліментів з батька дитини, оскільки самостійно утримувати дитину позивач не в змозі.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів на неповнолітніх дітей, суд враховує стан здоров`я позивачки та відповідача платника аліментів, їхнє матеріальне становище, рівність прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, вимоги розумності та справедливості, мінімальний розмір аліментів на одну дитину.
Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків, враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.
Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку дитини є загальновідомими та не потребують доказуванню.
В ході розгляду справи відповідач не заперечував щодо сплати аліментів і здійснював добровільно сплату коштів на утримання дитину на банківський рахунок позивача, проте не погоджується з розміром, який заявлений позивачем.
Відповідачем надано довідку про його доходи, з якої убачається, що його заробітна плата є стабільною, що дозволяє стягувати аліменти у заявленому розмірі, а саме у частці від доходу. Наявність постійного місця роботи та стабільного заробітку вказує і на відсутність підстав для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, як про то було заявлено відповідачем у вимогах зустрічного позову. 
З врахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що є підстави для стягнення із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини, у розмірі 1/4 від усіх видів доходів (заробітку), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не з`ясовувалось та досліджувалось питання утримання інших непрацездатних осіб відповідачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в рішенні суду надано оцінку тому, що наявність у відповідача батьків пенсіонерів не означає автоматично того факту, що вони перебувають на його утриманні й доказів протилежного суду не надано.
Підстави для висновків, що встановлений судом розмір аліментів для ОСОБА_1 є надмірним тягарем, до справи з матеріалів справи не вбачається. Відсутні станом на дату ухвалення рішення у даній справі й відомості про наявність у відповідача сім`ї чи інших дітей. При цьому апеляційний суд зазначає, що відповідач не позбавлений права звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, в разі зміни його матеріального стану.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що встановлений судом першої інстанції розмір аліментів відповідає обставинам справи та узгоджується з положеннями ст. 182 СК України. 
Отже, з урахування усіх обставин апеляційна скарга не містить фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам закону, зібраним у справі доказам, обставинам справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
З огляду на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук