ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 446/2178/23
провадження № 61-9803св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Кам`янка-Бузька міська рада Львівського району Львівської області,
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - прокурор Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кам`янка-Бузької міської ради Львівського району Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької міської ради Львівського району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

за касаційною скаргою першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 липня 2025 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на гідротехнічні споруди, які розташовані за межами населеного пункту с. Спіжанка Кам`янка-Бузької міської ради Львівського району Львівської області (далі - Кам`янка-Бузька міська рада), а саме: водонапускну споруду у виді залізобетонної труби діаметром 0,5 м, довжиною 5 м; водовипускну споруду у виді залізобетонної труби діаметром 0,3 м, довжиною 10 м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 посилалася на те, що на підставі розпорядження голови Кам`янка-Бузької райдержадміністрації від 28 серпня 2009 року № 608 і договору оренди від 29 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного округу Робак Л. А., зареєстрованого в реєстрі за № 2511, його батькові ОСОБА_2 надано у користування земельну ділянку площею 2,3075 га, кадастровий номер 4622182600:08:000:0500, для обслуговування ставка з метою риборозведення, розташовану за межами с. Сапіжанка в урочищі «Чиші» на території Дерніської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області.

На зазначеній земельній ділянці розташовано два водних об`єкти (ставки) з гідротехнічними спорудами, які він після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтримував у належному стані, зокрема, чистив їх від замулення, сміття, проводив ремонтні та відновлювальні роботи.

З наведених підстав просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на гідротехнічні споруди.

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області ухвалою від 04 квітня 2024 року задовольнив заяву керівника Жовківської окружної прокуратури про вступ представника прокуратури у справу та допустив до участі у справі прокурора.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області рішенням від 16 грудня 2024 року позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на гідротехнічні споруди, які розташовані за межами населеного пункту с. Сапіжанка Львівського району Львівської області, а саме: водонапускну споруду, що являє собою залізобетону трубу, діаметром 0,5 м, довжиною 5 м; водовипускну споруду, що являє собою залізобетонну трубу діаметром 0,3 м, довжиною 10 м.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач довів наявність підстав для визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, прокурор Львівської обласної прокуратури в інтересах Кам`янка-Бузької міської ради подав апеляційну скаргу.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 03 липня 2025 року закрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури в інтересах Кам`янка-Бузької міської ради на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року.

Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що прокурор не довів підстав для представництва інтересів держави в особі Кам`янка-Бузької міської ради у цій справі.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У липні 2025 року перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 липня 2025 року і передати справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Підставою касаційного оскарження зазначив те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 296/6949/17, від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16, від 06 вересня 2018 року у справі № 205/1178/16-ц, від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц, від 18 березня 2021 року у справі № 389/2946/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 910/8903/16, від 21 січня 2024 року у справі № 401/2975/20, від 04 грудня 2018 року у справі № 903/906/16, від 05 червня 2024 року у справі № 125/1227/22, від 03 жовтня 2018 року у справі № 111/2457/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 359/2253/15-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18;
суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставини, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про закриття апеляційного провадження, оскільки рішенням місцевого суду територіальну громаду Кам`янка-Бузької міської ради фактично позбавлено права власності на гідротехнічні споруди, що призвело до того, що ОСОБА_1 набув право приватної власності на об`єкти нерухомості, набуття права власності на які неможливо відповідно до Закону.

Гідротехнічні споруди нерозривно пов`язані з водним об`єктом та земельною ділянкою, на якій розташовані, і не можуть бути відокремлені від них. Таким чином, оформлення за фізичною особою права власності на гідротехнічну споруду, розташовану на земельній ділянці водного фонду, призведе до порушень інтересів Кам`янка-Бузької міської ради, оскільки позбавить її у майбутньому права на свій розсуд розпорядитись земельною ділянкою під водним об`єктом. Перебування всупереч нормам чинного законодавства гідроспоруди у власності приватної особи, у свою чергу, позбавляє Кам`янка-Бузьку міську раду у встановлених законодавством випадках оформити право власності на зазначену гідроспоруду (в т. ч. шляхом визнання безхазяйною) та в подальшому отримувати кошти від надання її в оренду.

Наведене свідчить про порушення інтересів держави, що є підставою для втручання прокурора у спірні правовідносини з метою захисту інтересів територіальної громади, як власника спірного майна комунальної власності, права якої порушено внаслідок прийняття незаконного судового рішення.

Однак Кам`янка-Бузька міська рада самостійно не вжила і не вживає заходів, спрямованих на відновлення порушених інтересів держави та прав територіальної громади.

Зважаючи на бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що уповноважений захищати інтереси держави у вказаній справі, є правові підстави для здійснення прокурором представницьких повноважень у спірних правовідносинах.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

18 серпня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що 29 вересня 2009 року між Кам`янка-Бузькою районною державною адміністрацією і ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області Робак Л. А., зареєстрований в реєстрі за № 2511, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає у довгострокове платне володіння і користування земельну ділянку для обслуговування ставка з метою риборозведення, що розташована на території Дернівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області (в урочищі Чиші за межами с. Спіжанка) площею 2,3075 га, кадастровий номер 4622182600:08:000:0500,.

Витягом з Державного земельного кадастру від 02 грудня 2015 року № НВ-4602883272015 підтверджується, що 29 вересня 2009 року за ОСОБА_2 зареєстрованое право користування земельною ділянкою загальною площею 2,3075 га, кадастровий номер 4622182600:08:000:0500, з цільовим призначенням «10.07» - землі водного фонду для рибогосподарських потреб, що розташована на території Дернівської сільської ради Камянка-Бузького району Львівської області.

Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Кам`янка-Бузьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Згідно з листом приватного нотаріуса Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області Робак Л. А. від 18 липня 2019 року № 930/01-16 18 липня 2019 року заведено спадкову справу № 147/2019 після смерті ОСОБА_2 , спадкоємцем якого є ОСОБА_1 .

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 виготовив технічний паспорт на гідротехнічні споруди ставкового господарства, загальною площею водного дзеркала 1,0274 га, яке розташоване за межами  с. Сапіжанка Кам`янка-Бузької міської ради, які складаються з водонапускної споруди ставка № 2, а саме: залізної труби з вхідним оголовком 0,5 м, вихідним оголовком 0,5 м, водопровідною частиною 5,0 м, пропускною здатністю водоскидної споруди 0,4 м?/сек, та водовипускної споруди ставка № 2, а саме: залізобетонної труби із вхідним оголовком 0,3 м, вихідним оголовком 0,3 м, водопровідною частиною 10,0 м, пропускною здатністю водоскидної споруди 0,2 м?/сек.

22 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Кам`янка-Бузької міської ради із заявою про надання в оренду земельної ділянки, загальною площею 2,3075 га, кадастровий номер 4622182600:08:000:0500, з водним об`єктом (ставком) для ведення рибного господарства, що розташована в урочищі Чиші за межами с. Сапіжка на території Кам`янка-Бузької міської ради, однак Кам`янка-Бузька міська рада відмовила йому в наданні зазначеної вище земельної ділянки в оренду.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Кам`янка-Бузької міської ради, в якому просив визнати протиправною відмову Кам`янка-Бузької міської ради щодо передання земельної ділянки площею 2,3075 га, кадастровий номер 4622182600:08:000:0500 з водним об`єктом (ставком) та зобов`язати Кам`янко-Бузьку міську раду у встановленому законодавством порядку розглянути клопотання позивача ОСОБА_1 про надання в оренду земельної ділянки з водним об`єктом, площею 2,3075 га, кадастровий номер 4622182600:08:000:0500, яка розташована в урочищі Чиші в с. Сапіжка Львівського району Львівської області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі № 380/21087/24 позов ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Кам`янка-Бузької міської ради щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 від 22 лютого 2024 року про надання в оренду земельної ділянки з водним об`єктом. Зобов`язано Кам`янко-Бузьку міську раду розглянути клопотання ОСОБА_1 від 22 лютого 2024 року про надання в оренду земельної ділянки з водним об`єктом, площею 2,3075 га, кадастровий номер 4622182600:08:000:0500, розташовану в урочищі Чиші в с. Сапіжка Львівського району Львівської області, у визначеному законодавством порядку та прийняти відповідне рішення за результатами його розгляду.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтею 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина четверта статті 42 ЦПК України).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Російської Федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Російської Федерації»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Результат аналізу пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У пункті 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва, інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 виклала такі правові висновки.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

У вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

У цій справі Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області ухвалою від 04 квітня 2024 року задовольнив заяву керівника Жовківської окружної прокуратури про вступ представника прокуратури у справу та допустив до участі у справі прокурора.

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області рішенням від 16 грудня 2024 року позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на гідротехнічні споруди.

В апеляційній скарзі прокурор зазначив, що спірне майно (гідротехнічна споруда) з огляду на його правовий статус не може бути передане у власність, адже використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою, аніж обслуговування водного об`єкта, є неможливим, тобто вона є приналежністю до водного об`єкта. 

Органом, який реалізує правомочності держави як власника спірного майна, взятого на облік як безхазяйні споруди, є територіальна громада Кам`янка-Бузької міської ради, на яку покладено обов`язок захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

На виконання частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор листом від 14 січня 2025 року повідомила про порушення інтересів держави Кам`янка-Бузьку міську раду. 

З огляду на те, що міська радав установлений законом строк не оскаржила рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року, прокурор в інтересах відповідача подав апеляційну скаргу.

В апеляційному суді Кам`янка-Бузька міська рада наявність підстав для представництва прокурором в суді не оскаржувала, заперечень проти представництва прокурором інтересів держави в її особі не подавала.

За таких обставин, прокурор належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави в особі Кам`янка-Бузької міської ради, подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції з дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Також апеляційний суд безпідставно вважав, що немає підстав для звернення Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кам`янка-Бузької міської ради, адже з апеляційною скаргою в інтересах держави звернувся прокурор, а не прокуратура як юридична особа.

Таким чином, апеляційний суд зробив помилковий висновок про закриття апеляційного провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 липня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко   В. М. Коротун 	
	М. Ю. Тітов