ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2025 року                                                              
м. Київ
справа № 308/6680/23
провадження № 61-2443св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 січня 2025 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кожух О. А., Собослоя Г. Г. у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Баранинської сільської ради, про збільшення розміру аліментів, визначення місця проживання дитини, зміну прізвища дитини,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до                  ОСОБА_2 , в якій просила:
- збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття;
- визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою її проживання;
- змінити прізвище неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » та внести відповідні відомості в свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 18 серпня 2011 року, актовий запис № 2567.
Позов обґрунтовувала тим, що з 03 липня 2010 року по 13 травня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем від якого вони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
13 травня 2013 року заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн.
Однак, на даний час їх спільна дитина потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, так як дитина навчається у школі, у зв`язку з чим збільшуються потреби дитини на шкільні приладдя, витрати на харчування в школі, одяг та додаткові заняття для її розвитку, а тому розмір аліментів повинен бути збільшений до 5 000 грн.
Також позивач зазначає, що 31 жовтня 2013 року вона зареєструвала шлюб з                    ОСОБА_6 і після реєстрації шлюбу вона змінила прізвище на « ОСОБА_5 ». У зв`язку, з чим просить суд змінити прізвище дитини, оскільки розбіжність між прізвищем дитини - сина ОСОБА_7 , його сестричкою та братиком, та нею, може спричинити дискомфорт у спілкуванні з однолітками, погіршення відносин дитини у колективі та ставлення інших осіб до нього, а тому з метою уникнення моральних травм дитини є доцільність змінити прізвище дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » і це не буде суперечити інтересам дитини.
Крім того, з моменту народження сина ОСОБА_7 , він проживає з нею та її теперішнім чоловіком ОСОБА_6 , який повністю його утримує як рідного з 2011 року. Однак, станом на сьогодні не врегульовано питання щодо місця проживання дитини, а тому просить визначити місце проживання разом з нею. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 18 жовтня  2023 року позов задовольнив.
Збільшив розмір аліментів, встановлений рішенням Центрального районного суду              м. Миколаєва від 13 травня 2013 року у справі № 1423/19742/2012.
Стягнув з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ,               ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Визначив місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Змінив прізвище неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » та вніс відповідні зміни до актового запису про народження. 
Визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Вирішив питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд виходив з того, що                            з моменту ухвалення рішення Центрального районного суду м. Миколаєва                             від 13 травня 2013 року істотно зріс рівень споживчих цін, а також з урахуванням вікових потреб дитини зросли витрати на її утримання, що вплинуло на матеріальний стан позивача у сторону погіршення (у зв`язку з наявністю на утриманні неповнолітніх дітей). Відповідач є особою працездатного віку та у матеріалах справи відсутні дані про наявність у нього аліментних зобов`язань та інших утриманців, а тому здатний забезпечувати належний рівень утримання, як себе, так і неповнолітнього сина.
Змінюючи прізвище дитини на прізвище матері суд першої інстанції виходив з того, що дитина виявила бажання змінити своє прізвище, а тому це не суперечить інтересам дитини, оскільки таке прізвище має його мати та інші члени родини з яким він проживає. 
Що стосується питання визначення місця проживання дитини, то суд першої інстанції взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Баранинської сільської ради, який визнав за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю.
Закарпатський апеляційний суд постановою від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу задовольнив частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги про зміну прізвища                       ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасував та у задоволенні цієї вимоги відмовив.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2023 року в частині стягнення аліментів змінив.
Стягнув з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь                          ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Задовольняючи частково апеляційну скаргу, апеляційний суд виходив з того, що на утриманні відповідача перебуває дружина та його мати, яка постійно хворіє та потребує лікування, що підтверджується медичними висновками. Окрім того, апеляційний суд взяв до уваги той факт, що ОСОБА_2 проживає на території, яка на даний час перебуває в зоні бойових дій, а тому він не може знайти роботу за фахом та сплачувати аліменти у більшому розмірі. Суд першої інстанції не взяв цього до уваги, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що розмір збільшеної суми аліментів слід зменшити до 2 000 грн, оскільки такий розмір буде відповідати принципам розумності та справедливості.
Апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції щодо зміни прізвища дитини, оскільки позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів, що зміна прізвища сина на її прізвище буде відповідати якнайкращим інтересам. Також апеляційним судом було враховано категоричне заперечення відповідача щодо зміни прізвища сина.
Щодо визначення місця проживання дитини, то апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки сам відповідач не заперечує щодо проживання сина з матір`ю, зазначивши, що після розірвання шлюбу дане питання вирішувалося між сторонами.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У лютому 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Студеняк О. С. засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, в якій просила скасувати оскаржувану постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зміну прізвища ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та в частині зміни розміру аліментів на утримання дитини, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, від 16 червня   2021 року у справі № 643/11949/19, від 15 серпня 2018 року у справі № 759/3363/16, від 13 квітня 2020 року у справі № 496/904/18, від 01 квітня 2020 року у справі                         № 234/19213/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Також підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме: необґрунтоване відхилення клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; встановлення обставин судом, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник касаційну скаргу обґрунтовував тим, що суд апеляційної інстанції надав протиправну перевагу стороні відповідача взявши до уваги при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження відповідь керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, який було надано на адвокатський запит адвоката Долгової Л. В., яка діяла в інтересах відповідача. Надавши таку відповідь керівник апарата штучно створила протиправний доказ для поновлення процесуальних строків, а апеляційним судом було взято до уваги. 
Також керівником апарату було перевищено повноваження при наданні відповіді на запит адвоката, так як відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від імені суду, в тому числі шляхом надання офіційних відповідей, у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами має право голова місцевого суду, керівник апарата суду такими повноваженнями не наділений.
Поновлення процесуальних строків на апеляційне оскарження через сім місяців після ухвалення рішення суду першої інстанції призвело до відмови у задоволенні позовної вимоги про зміну прізвища дитини. Після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили дитині було змінено прізвище та видано нове свідоцтво про народження. Тому переглянувши рішення суду першої інстанції та скасувавши його в частині зміни прізвища дитини суд не підійшов виважено та всебічно до вирішення цього питання, не врахував інтересів дитини, а також того факту, що дитина більше півроку проходила соціалізацію під новим прізвищем.
Апеляційним судом також було порушено норми процесуального права, оскільки було безпідставно відхилено клопотання представника позивача про заслуховування думки дитини щодо зміни прізвища.
Також позивач у касаційній скарзі зазначає про те, що апеляційний суд не спростувавши встановлені місцевим судом обставини, дійшов висновку про зменшення розміру аліментів взявши до уваги арґументи відповідача, що на його утриманні перебуває дружина та його матір, однак такі твердження не підтверджені жодними доказами. Таким чином, апеляційний суд залишив поза увагою інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, не врахував, що батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання та розвитку дитини, так як він не має на своєму утриманні непрацездатних осіб.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Долгова Л. В., засобами поштового зв`язку надіслала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.
Так, представник позивача у касаційній скарзі посилається на застосування норми права судом апеляційної інстанції без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Однак, всупереч її позиції відповідач зазначає іншу позицію Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 619/5039/23, в якій зазначено, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт свідомого та умисного невиконання відповідачем батьківських обов`язків, а також те, що зміна прізвища дитини на прізвище матері буде відповідати найкращим інтересам дитини, які є пріоритетними і визначальними для вирішення спору. Крім того, суд врахував думку малолітньої дитини.
При розгляді даної справи позивачем було заявлено клопотання про заслуховування думки сина, однак потім відмовилася від допиту заявивши це в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку відмовивши у задоволенні позовної вимоги про зміну прізвища дитини, оскільки позивач не довела необхідності зміни прізвища дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », а також те, що зміна прізвища буде відповідати інтересам дитини, сприятиме її психологічному та гармонійному розвитку.
Арґументи касаційної скарги про те, що відповідач усунувся від виконання батьківських обов`язків, не спростовують висновків апеляційного суду, оскільки судом було враховано, що між сторонами існував спір щодо усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною. Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 14 квітня 2016 року визначив способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_3 та особистого спілкування, а також визначив способи участі бабусі ОСОБА_8 у вихованні онука ОСОБА_3 та особистого спілкування.
Однак позивачка дане рішення не виконувала, приховувала дитину, не давала спілкуватися з нею та налаштовувала дитину проти батька та бабусі. Крім того, вона заборонила спілкуватися сину з відповідачем, змінила номер його телефона.
Відповідач сплачує аліменти, заборгованості по сплаті їх не має, а тому у сукупності з іншими обставинами підстав для зміни прізвища нема.
Також відповідач звертає увагу на те, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Баранинської сільської ради віднісся до надання свого висновку про доцільність зміни прізвища дитини шаблонно, врахувавши лише пояснення матері. Відповідача на засідання не було викликано та не було заслухано його думки, а тому наданий висновок не можна приймати взагалі як належний доказ. Службою у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради своїм листом    від 07 липня 2023 року повідомила Службу у справах дітей Баранинської сільської ради про те, що спеціалістами було здійснено вихід за адресою проживання відповідача та складено відповідний акт, а також повідомлено про те, що відповідач має намір звертатися до органу опіки за місцем фактичного проживання дитини для визначення порядку його участі у вихованні дитини, але третьою особою не було враховано цього факту.
Позивачка жодним доказом не довела, що існують непереборні, тяжкі психологічні процеси, які впливають на використання дитиною в повсякденному житті прізвища « ОСОБА_4 » у порівнянні з прізвищем матері « ОСОБА_5 », все це є лише підтвердженням того, що позивачка бажає розірвати будь-які родинні зв`язки сина з батьком.
При ухваленні оскаржуваної постанови апеляційний суд взяв до уваги рівність обох батьків щодо прав та інтересів дитини, яка так і не висловила свою думку у судах стосовно зміни прізвища.
Не відповідають дійсним обставинам справи і доводи представника позивача про те, що постанова апеляційного суду з підстав необґрунтованого відхилення судом клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Жодних клопотань, які б суд апеляційної інстанції не задовольнив, позивачем не було заявлено. А всі докази відповідачем було долучено до апеляційної скарги, оскільки у суді першої інстанції він не приймав участь, а вони мають відношення до предмета спору і від них залежить об`єктивний і неупереджений розгляд справи судом.
Також відповідач не погоджується з твердженнями позивача щодо встановлення обставин судом, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів. Так, у касаційній скарзі позивач зазначає про те, що відповідачем не доведено причину пропуску процесуального строку на оскарження судового рішення першої інстанції, а апеляційним судом безпідставно було прийнято довідку, яка була підписана курівником апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, яка штучно створила протиправний доказ для поновлення процесуальних строків для оскарження рішення місцевого суду.
Однак, такі твердження не відповідають дійсним обставинам, оскільки подання адвокатського запиту є професійним правом адвоката у зв`язку із наданням правової допомоги на підставі договору про надання правової допомоги. Направлення запиту та одержання відповіді на нього є реалізацією прав на одержання інформації в контексті норм Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Крім того, адвокат не відповідає за те, хто підписує відповідь на запит, позиція відповідача про посадові інструкції суду тощо, не спростовує обставин справи про те, що відповідач рішення суду не отримував. 
Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів, то місцевий суд не дослідивши матеріальний стан відповідача дійшов висновку, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 5 000 грн, однак апеляційний суд дійшов правильного висновку врахувавши доходи відповідача та зменшив їх до 2 000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, що є цілком обґрунтованим.
Всі інші доводи позивача зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 14 березня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. 
07 квітня 2025 року цивільна справа № 308/6680/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Судами встановлено, що сторони з 03 липня 2010 року по 13 травня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син - ОСОБА_3 
13 травня 2013 року за рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано                                та стягнуто щомісячно аліменти з відповідача в твердій грошовій сумі у розмірі                          1 000 грн.
31 жовтня 2013 року позивачем був зареєстрований шлюб з ОСОБА_6 і після реєстрації шлюбу вона змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_2 виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції.
Згідно з довідкою виданою Баранинською сільською радою № 537 від 16 вересня 2022 року слідує, що ОСОБА_1 фактично проживає в АДРЕСА_1 . Склад проживаючих осіб: син - ОСОБА_3 , дочка - ОСОБА_9 , син - ОСОБА_10 .
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Баранинської сільської ради                      від 11 вересня 2023 року, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 , за місцем її проживання.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, позивач посилалася на те, що аліменти у розмірі 1 000 грн, які були стягнуті ще у 2013 році, не достатньо і не можуть задовольнити всіх потреб дитини, оскільки дитина навчається у школі, а тому витрати збільшилися. Тому позивач вважає, що розмір аліментів необхідно збільшити до 5 000 грн, це саме та сума яка буде відповідати половині витрат на дитину, яка витрачаються нею та теперішнім її чоловіком на сина ОСОБА_7 .
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути  меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років 2 833 грн.
Апеляційним судом встановлено, що дійсно змінилися потреби в коштах для утримання і розвитку сина, а тому в силу статті 192 СК України у позивача виникли підстави для вимоги від платника аліментів про збільшення їх розміру.
Однак, апеляційний суд змінюючи рішення місцевого суду в частині позовних вимог про збільшення розміру аліментів зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на утриманні у відповідача перебуває дружина та мати, яка постійно хворіє та потребує лікування, на підтвердження чого відповідачем було надано копії медичних висновків. Також відповідачем було надано довідку про його заробітну плату за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року у розмірі 93 778,57 грн, однак на даний час він не працює через те, що відсутня постійна робота внаслідок того, що м. Миколаїв перебуває у прифронтовій зоні.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, який дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, врахувавши матеріальний стан відповідача, дійшов правильного висновку про визначення аліментів у сумі 2 000 грн.
Посилання позивачки у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом було взято до уваги арґументи відповідача про те, що на його утриманні перебуває дружина та матір, однак такі твердження не підтверджені жодними доказами, таким чином апеляційний суд залишив поза увагою інтереси дитини, є безпідставними та спростовується матеріалами справи, крім того, відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Щодо позовної вимоги позивача про зміну прізвища дитини слід зазначити наступне.
Статтею 51 Конституції України, частиною другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Кожна дитина відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року має право на збереження індивідуальності.
У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27 січня 1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Одним з основних засобів ідентифікації дитини є її ім`я, яке надається дитині при народженні і складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.
Відповідно до статті 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Частинами третьою, п`ятою статті 148 СК України передбачено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років.
У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.
Тлумачення частини п`ятої статті 148 СК України, здійснене у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 759/3363/16 (провадження № 61-18385св18), на яку заявниця посилається у касаційній скарзі, дозволяє зробити висновок, що при вирішенні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини беруться до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає її інтересам. До них належить: виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини; інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам. Тобто інтереси дитини є пріоритетними і визначальними для вирішення спору щодо зміни прізвища дитини.
У постановах Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 496/904/18 (провадження № 61-13038св19) та від 01 квітня 2020 року у справі № 234/19213/17 (провадження № 61-16113св19) зазначено, що при вирішенні справи про зміну прізвища дитини необхідно також врахувати стосунки, які існують між дитиною та її батьками, в тому числі й з тим із батьків, хто проживає окремо. Якщо той із батьків, хто має спільне з дитиною прізвище і проживає окремо від дитини, зберігає з нею близькі стосунки і продовжує брати участь у її виховані, то не є доцільним сприяти відчуженню між батьком і дитиною шляхом зміни прізвища.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та, залежно від обставин відповідної справи, вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька/матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Постанова Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 759/5739/18 (провадження № 759/5739/18) та постанова Верховного Суду від 20 листопада                  2019 року у справі № 599/596/17 (провадження № 61-26873св18) містять висновки про те, що позивач має довести належними і допустимими доказами факт свідомого та умисного непіклування відповідача про фізичний, духовний розвиток їх дитини, а також те, що зміна прізвища дитини на прізвище матері буде відповідати найкращим інтересам дитини.
Апеляційним судом встановлено, що позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів, що зміна прізвища сина на її прізвище буде відповідати його якнайкращим інтересам.
Крім того, апеляційним судом було враховано думку відповідача, який категорично заперечує щодо зміни прізвища сина, його поведінку відносно дитини, бажання брати участь у його житті, вихованні, утриманні, неможливості у повному обсязі виконувати своїх батьківські обов`язки зі збігом життєвих обставин, які склалися у зв`язку з воєнним станом. Зміна прізвища сина, може позбавити його коріння, спорідненості з батьком, що вважає неприпустимим.
У матеріалах справи є висновок органу опіки та піклування Баранинської сільської ради від 11 вересня 2023 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне                   надати згоду матері дитини ОСОБА_1 на зміну прізвища неповнолітнього ОСОБА_3 з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».
Однак, апеляційний суд не взяв до уваги даний висновок, оскільки даний висновок не містить доводів стосовно позиції самого ОСОБА_2 з даного питання, а тому є однобічним.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Апеляційний суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо зміни прізвища дитини дійшов правильного висновку, оскільки позивач не довела необхідності зміни прізвища дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », а також того, що зміна прізвища буде відповідати інтересам дитини, сприятиме її психологічному та гармонійному розвитку.
Верховний Суд зазначає, що відповідне сприйняття дитиною свого прізвища значною мірою залежатиме саме від добросовісного виконання матір`ю свого обов`язку, відсутності з її сторони негативних суджень щодо нього. 
Під час ухвалення оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції взяв до уваги рівність прав обох батьків щодо прав та інтересів дитини, також той факт, що родинний зв`язок між батьком і сином слід зберегти, а відтак відсутні підстави для зміни прізвища, і арґументи позивача в даному випадку є поспішними та необґрунтованими, тож суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.
Одним із арґументів касаційної скарги заявник зазначає те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про заслуховування думки дитини щодо зміни прізвища, однак такі твердження не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Як вбачається із технічного запису судового засідання, апеляційний суд при розгляді цього клопотання врахував думку представника органу опіки та піклування, яка зазначила про недоцільність заслуховувати думку дитини через хвилювання хлопчика, а тому суд відмовив у задоволенні цього клопотання.
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
Також колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження безпідставно прийняв як доказ - довідку видану керівником апарата Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, яку було надано на адвокатський запит Долгової Л. В .
Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правничої допомоги клієнту. До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється. Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз`яснень положень законодавства.
Частиною другою цієї ж статті передбачено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
Таким чином, звертаючись з адвокатським запитом адвокат Долгова Л. В. діяла в рамках закону, з метою отримання інформації, необхідної для надання правової допомоги клієнту.
Щодо надання відповіді на адвокатський запит за підписом керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, Верховний Суд зазначає, що керівник апарату діяв в межах Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», так як має право надавати відповіді на адвокатські запити, які стосуються інформації про справи, що розглядаються в суді, оскільки є особою, відповідальною за організацію роботи з надання відповідей на такі запити.
Крім того, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість                     будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Як вбачається із матеріалів справи, копію рішення місцевого суду було надіслано відповідачу 18 жовтня 2023 року відповідно до супровідного листа, однак інформації про вручення копії рішення суду матеріали справи не містять, а тому строк на апеляційне оскарження було поновлено у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду, та зводяться в загальному до переоцінки доказів.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та наданої правової оцінки доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки суду апеляційної інстанцій.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії 
суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко |
| А. І. Грушицький |
| Є. В. Петров |