УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/2714/25 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М. 
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого        Павицької Т.М.,
суддів                 Коломієць О.С., Шевчук А.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №285/2714/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 –  ОСОБА_4 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 02 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коцюби О.М. у м. Звягелі, 
в с т а н о в и в :
У  травні 2025  року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом у якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються із нього за рішеннями Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.11.2016 року на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки — ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частки на 1/6 частку його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Окрім цього, просив зменшити розмір аліментів, встановлений судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 11.04.2025 року на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки — ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/4 частки на 1/6 частку його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що розмір стягуваних аліментів є завеликим, оскільки у ОСОБА_1 змінився матеріальний стан, погіршився стан здоров`я та він був звільнений з військової служби.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 02 жовтня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник  ОСОБА_1 –  ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем до позовної заяви, на підтвердження погіршення матеріального стану було додано: копію військового квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (підтвердження звільнення з військової служби), копію судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 11.04.2025; копію довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №1/1721 від 28.11.2022, копію первинної медичної картки форми 100 від 29.09.2024, копію виписки-епікризу із медичної картки стаціонарного хворого №415 від 30.10.2024, копію протоколу звернення (візиту) до лікаря ПДМ від 19.11.2024, копію консультації спеціаліста №14253 від 08.10.2024; копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_6 . Вважає, що позивачем повною мірою було доведено наявність обставин, які є підставою для зменшення розміру аліментів, зокрема доведено факт зміни сімейного стану та погіршення матеріального стану, проте зазначені докази не були належним чином досліджені судом, що призвело до прийняття незаконного рішення. Так, до позовної заяви було додано копію військового квитку серії НОМЕР_1 , в якому на сторінці 5 у пункті 12 міститься наступний запис: «12. «10» грудня 2024 р. на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 та п. 3 ч. 12 через сімейні обставини або інші поважні причини звільнений (демобілізований) в запас.» Тобто факт звільнення з військової служби безпосередньо підтверджується відповідною відміткою у військовому квитку ОСОБА_1 , а тому судом помилково не було належним чином досліджено надані докази. Після звільнення з військової служби позивач не був працевлаштований, тобто будь-якого офіційного доходу не мав, а, отже не має можливості сплачувати аліменти у встановленому судовими рішеннями розмірі. Звільнення з військової служби обумовило погіршення матеріального стану позивача. Наголошує на тому, що з моменту звільнення з військової служби ОСОБА_1 не має стабільного та достатнього доходу для сплати аліментів у тому розмірі, який встановлений судом щодо кожної дитини. Нерухоме та рухоме майно у позивача відсутні. А оскільки позивач не має належного рівня доходу, розмір стягуваних аліментів ставить платника аліментів у тяжке і скрутне матеріальне становище. Крім цього, за час проходження військової служби у період з 11 березня 2022 року по 11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Під час виконання бойових завдань отримував контузії та поранення, на підтвердження чого було надано відповідні докази. Отримані поранення обумовлювали необхідність проходження лікування (стаціонарного, хірургічного втручання), які також передбачають фінансові витрати на розхідні матеріали, обробки, купівлю медичних препаратів тощо. А також позивач хворів на правобічну полісегментарну пневмонію, що також потребувало лікування і купівлю ліків, підтвердження чого було надано. В силу чого, майже весь дохід позивача був спрямований на забезпечення його лікування, оскільки, через незадовільний стан свого здоров`я Позивач досі вимушений звертатись до лікарів для подальшого лікування отриманих травм та контузій, проходити необхідні обстеження, приймати медичні препарати, що потребує фінансових витрат. Позивач не має можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку на кожну дитину, оскільки це ставить його у скрутне матеріальне становище та негативно впливає на матеріальне забезпечення сім`ї. Крім цього, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2025 року у справі №127/11573/25 з ОСОБА_1 також стягуються аліменти на утримання дружини ОСОБА_3 у розмірі 3028 грн., щомісячно. Про дане рішення позивач дізнався лише у вересні, коли ДВС арештувало рахунки. Судом при прийняті оскаржуваного рішення помилково не було враховано, що згідно усталеної практики Верховного Суду зміна сімейного стану є самостійною підставою для зменшення розміру аліментів.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що з 2010 року по 2016 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . 
Під час шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
30 листопада 2016 року заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області по справі № 285/2602/16-ц від 23.11.2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття.
25 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , було укладено шлюб, згідно копії свідоцтва про шлюб.
Згідно свідоцтва про народження, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до судового наказу, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області по справі № 127/10514 від 11.04.2025 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 на неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено існування обставин, що визначені ст. 192 СК України як підстави для зміни розміру аліментів, доказів на звільнення з військової служби та отримання інвалідності у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, суду надано також не було.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне. 
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.
Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Частинами 1, 2 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Отже, за змістом ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.
Разом з тим, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів лише за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів.
Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. У свою чергу, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.
Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Отже, зменшення розміру аліментів можливе при настанні певних умов.
Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позову про зменшення розміру аліментів, суд врахував усі істотні обставини, зокрема і ті, про які йдеться у позові та апеляційній скарзі, навів відповідні мотиви.
Так, суд врахував, що належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення майнового стану позивача після ухвалення рішення про стягнення аліментів на дітей, а також прийняв до уваги відсутність інформація про його доходи та витрати, що позбавляє суд можливості зробити однозначний висновок про погіршення майнового становища позивача, тому визначений судом розмір аліментів на неповнолітніх дітей сторін відповідає вимогам сімейного законодавства, не є надмірним, відповідає вимогам виваженості, розумності, справедливості та інтересам дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення.
Посилання позивача на додаткові витрати, пов`язані із отриманими травмами під час проходження військової служби, без надання відповідних доказів ( чеків, квитанцій), які б підтверджували погіршення його майнового стану, не є передбаченою ч. 1 ст. 192 СК України підставою для зменшення розміру аліментів на дітей та не звільняє його від обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дочок.
Таким чином, беручи до уваги вищенаведені обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів, визначений законом розмір прожиткового мінімуму для дітей від 6 до 18 років, враховуючи право дітей на достойний рівень матеріального забезпечення і обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття, колегія суддів вважає, що розмір аліментів, які стягуються з позивача на утримання неповнолітніх дітей, не може бути безпідставно заниженим.
Посилання в апеляційній скарзі на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2025 року у справі №127/1157325, яким з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дружини ОСОБА_3 в розмірі 3028 грн, на правильність судового рішення не впливає, оскільки цим судовим рішенням позивач не обґрунтовував позовні вимоги.
Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 –  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді