ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року 
м. Київ
cправа № 914/475/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Філіпенка О.І.,
Львівської обласної державної адміністрації - не з`явився, 
ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_1.,
Західного управління капітального будівництва 
ІНФОРМАЦІЯ_1 - не з`явився, 
Товариства з обмеженою відповідальністю 
«Енерджі Плюс Україна» - Рудометкіної М.О.,
Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова - не з`явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі Плюс Україна»

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 (у складі колегії суддів: Якімець Г.Г. (головуючий), Бонк Т.Б., Бойко С.М.)
та рішення Господарського суду Львівської області від 14.04.2025 (суддя Яворський Б.І.)

у справі № 914/475/22

за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1, 
до Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі Плюс Україна»,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, 
про визнання недійними договору та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2022 року Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації (далі - Львівська ОДА) та ІНФОРМАЦІЯ_1 до Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі Плюс Україна» (далі - ТОВ «Енерджі Плюс Україна») про визнання недійсним з моменту укладення договору від 26.11.2016 про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_3, та зобов`язання ТОВ «Енерджі Плюс Україна» звільнити земельну ділянку площею 1, 6080 га на АДРЕСА_4 у м. Львові, яка входить до складу загальної земельної ділянки площею 6,3127 га, кадастровий номер 4610136900:05:003:0145, шляхом демонтажу встановленої огорожі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним у зв`язку із його підписанням особою без наявності повноважень на вчинення таких дій, а також за відсутності погодження щодо укладення договору від Управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, а також без проведення конкурсу. 
Прокурор зазначив, що у цьому випадку порушене право держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 та Львівської ОДА внаслідок фактичної передачі земель оборони під забудову всупереч передбаченому законодавством порядку на користь приватного суб`єкта господарювання. 
За таких обставин, прокурор просив визнати недійсним з моменту укладення договір від 26.11.2016 про будівництво житлового комплексу з підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), та в порядку частини 1 статті 216 ЦК зобов`язати ТОВ «Енерджі Плюс Україна» демонтувати огорожу на земельній ділянці площею 1,6080 га по АДРЕСА_4 у м. Львові.
ТОВ «Енерджі Плюс Україна» проти позову заперечило та заявило про застосування позовної давності.
Прокурор та Міністерство оборони України подали до суду клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності. При цьому прокурор зазначив, що Міністерство оборони України не є єдиним позивачем у справі, а власником земельної ділянки є Львівська ОДА, тому строк позовної давності для Львівської ОДА розпочався з 01.02.2022 (отримання листа прокуратури) та не пропущений.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.03.2022 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (далі - КЕВ м. Львова).
Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.12.2023, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.05.2024, позов задоволено частково, визнано недійсним з моменту укладення договір про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_2 в особі Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТОВ «Енерджі Плюс Україна». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 24.09.2024 постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.05.2024 та рішення Господарського суду Львівської області від 13.12.2023 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.04.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.10.2025, позов задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договір від 26.11.2016 про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_3, укладений Міністерством оборони України в особі Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТОВ «Енерджі Плюс Україна». Зобов`язано ТОВ «Енерджі Плюс Україна» звільнити земельну ділянку площею 1,6080 га по АДРЕСА_4 у м. Львові, яка входить до складу загальної земельної ділянки площею 6,3127 га з кадастровим номером: 4610136900:05:003:0145, шляхом демонтажу встановленої огорожі. Стягнуто з Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону 2 481,00 грн судового збору. Стягнуто з ТОВ «Енерджі Плюс Україна» на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону 2 481,00 грн судового збору.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у листопаді 2025 року ТОВ «Енерджі Плюс Україна» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Ухвалою Верховного Суду від 11.12.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 914/475/22 за касаційною скаргою ТОВ «Енерджі Плюс Україна» з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14.01.2026.
Прокурор та Міністерство оборони України у відзивах на касаційну скаргу зазначили про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Львівська ОДА, Західне управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, КЕВ м. Львова в судове засідання своїх представників не направили. 
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Явка в судове засідання представника сторони - це право, а не обов`язок сторони, і відповідно до положень статті 202 ГПК справа, за умови належного повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання, може розглядатися без її участі, якщо нез`явлення цього представника не перешкоджає розгляду справи по суті.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність заяв учасників справи щодо розгляду справи, у тому числі, клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є їхнім правом, а не обов`язком, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників зазначених учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора, ІНФОРМАЦІЯ_1, ТОВ «Енерджі Плюс Україна» дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні спору судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 26.11.2016 Міністерство оборони України на підставі Положення про Західне управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, затвердженого наказом державного секретаря ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.06.2003 №23 в особі Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якого на підставі довіреності від 10.11.2016 № 220/386/д та наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.08.2015 № 28-ДП діяв тимчасово виконуючий обов`язки начальника Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 Винарський В.В. (замовник/сторона 1), та ТОВ «Енерджі Плюс Україна» (підрядник/сторона 2) уклали договір про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_3. Договір посвідчено 26.11.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. та зареєстровано в реєстрі за № 3558. Предметом договору є зобов`язання сторін збудувати об`єкт згідно з проектно-кошторисною документацією за адресою: АДРЕСА_3.
Відповідно до пункту 1.1.2 договору ІНФОРМАЦІЯ_1 (сторона 1) є користувачем земельної ділянки і у встановленому законодавством порядку має намір реалізовувати право на її забудову. В рамках цього договору сторона 1 є замовником будівництва об`єкту. ТОВ «Енерджі Плюс Україна» (сторона 2) забезпечує будівництво об`єкта грошовими коштами, матеріальними цінностями та виконанням всього комплексу будівельних робіт, передбачених цим договором (пункт 1.1.3 договору). За умовами пункту 1.1.4 договору, об`єктом будівництва є житловий комплекс, будівництво якого планується на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_5, АДРЕСА_4, а також будь-які інженерно-технічні споруди та комунікації безпосередньо з ним пов`язані.
Відповідно до пункту 3.1 договору об`єктом забудови є земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3, орієнтовною площею 6,22 га (згідно з наказом начальника Львівського гарнізону від 02.03.2015 № 7 закріплено за КЕВ АДРЕСА_6), яка відведена рішенням Львівського міськвиконкому від 26.01.1953 № 4/370, від 07.08.1964 № 394 та від 08.02.1985 № 3-«С».
Згідно з пунктами 3.2 та 3.3 договору сторона 1 зобов`язується на умовах, визначених цим договором, забезпечити державну реєстрацію користування земельною ділянкою (оренда), визначеною у пункті 1.1.5 цього договору, з цільовим призначенням земельної ділянки, яке дозволить сторонам здійснити реалізацію умов цього договору, в тому числі здійснити її забудову, а також утримувати і обслуговувати завершений будівництвом об`єкт. Право користування земельною ділянкою (оренда) внаслідок виконання цього договору не переходить до сторони 2, яка має право використовувати будівельний майданчик відповідно до умов законодавства у сфері містобудування на підставі договорів капітального будівництва, укладених в рамках договору.
У пункті 4.1 договору сторони передбачили, що товариство приймає на себе виконання частини функцій замовника будівництва об`єкта та у повному обсязі за рахунок власних та/або залучених від третіх осіб коштів, фінансує всі витрати, пов`язані з будівництвом об`єкта. Також сторона 2 зобов`язалась погасити заборгованість сторони 1 з виплати заробітної плати у розмірі 75 000,00 грн (пункт 4.1.20), компенсувати під час закриття актів виконаних робіт 1 % по кожному акту від вартості будівельно-монтажних робіт на утримання та матеріальне забезпечення Західного капітального управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 (пункт 4.1.21), компенсувати квадратними метрами житла стороні 1 витрати, пов`язані із використанням земельної ділянки та розробкою проектно-кошторисної документації, на загальну суму 434 000,00 грн (пункт 4.1.22). 
Згідно з пунктом 4.2 договору сторона 1, залишивши за собою виконання частини функцій замовника, зобов`язалась забезпечити державну реєстрацію права користування земельною ділянкою (оренди), для чого вчинити усі необхідні дії, зокрема, але не виключно, отримати рішення Львівської міської ради про надання земельної ділянки в користування (оренду) із цільовим призначенням земельної ділянки, яке дозволить сторонам здійснити реалізацію умов цього договору, у тому числі здійснювати її забудову, а також утримувати і обслуговувати завершений будівництвом об`єкт; забезпечити оформлення правовстановлюючого документа на земельну ділянку. 
Сторони погодили, що з моменту введення об`єкта в експлуатацію та отримання сторонами права власності на належні їм частки у об`єкті, сторона 1 має право припинити землекористування в порядку, встановленому законодавством України.
У пункті 4.2.4 договору передбачено, що сторона 1 зобов`язана протягом 3 місяців з дати його підписання списати нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці, здійснити його розбирання/демонтаж та звільнити будівельний майданчик від цього майна. Згідно з інформаційною довідкою від 08.09.2016 з реєстру речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці знаходиться будівля № 119 площею 102,6 кв. м; власник - Міністерство оборони України.
З моменту підписання договору сторона 1 передає стороні 2 майнові права на 100 % об`єкта будівництва, в тому числі на майнові права на 100 % об`єкта інвестування в об`єкті будівництва для подальшого відчуження та подальшої передачі фізичним та юридичним особам, у тому числі і стороні 1 (пункт 4.4 договору).
Відповідно до пункту 4.7 договору Міністерство оборони України має пріоритетне право на придбання житла для військовослужбовців, виходячи із ринкової ціни за 1 кв. м загальної площі житла, розміщеного в районі будівництва об`єкта, на момент кожного перерахування коштів та відповідно до порядку використання коштів ІНФОРМАЦІЯ_1.
26.11.2016 сторони підписали акт приймання-передачі будівельного майданчика, розташованого на земельній ділянці орієнтовною площею 6,22 га за адресою: АДРЕСА_7. Від сторони 1 Акт підписав т.в.о. начальника Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 Винарський В.В. Також, 10.02.2017 на виконання умов договору сторони підписали акт № 1 приймання-передачі квартири та акт № 2 про зарахування, згідно з яким Міністерство оборони України прийняло у власність однокімнатну квартиру № 19 у будинку № 21-Б по вул. Рубчака І. у м. Львові.
На підставі договору, акта приймання-передачі будівельного майданчика від 26.11.2016, актів від 10.02.2017 № 1 та № 2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію за Міністерством оборони України квартири АДРЕСА_1 .
18.08.2020 між сторонами підписано додаткову угоду до договору від 26.11.2016, за змістом пункт 1 якої пункт 1.1.4 договору викладено у наступній редакції: «Об`єкт (об`єкт будівництва) - житловий комплекс, який будується на земельній ділянці кадастровий номер 4610136900:05:003:0145, що розташована за адресою: АДРЕСА_3».
Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.07.2021 у справі № 914/221/21, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.06.2024, додаткову угоду від 18.08.2020 до договору від 26.11.2016 визнано недійсною.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності (форма власності державна) на земельну ділянку кадастровий номер 4610136900:05:003:0145, площею 6,3127 га 28.08.2017 зареєстровано за Львівською ОДА. Право постійного користування цією земельною ділянкою 28.08.2017 зареєстровано за КЕВ м. Львова (підстава: державний акт на право постійного користування землею від 26.05.1997).
У травні 2017 року Заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі Міністерство оборони України із позовною заявою до Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТОВ «Енерджі Плюс Україна» про визнання недійсним з моменту укладення договору від 26.11.2016 про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_3 (справа № 914/1075/17).
Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.09.2020 у справі № 914/1075/17 позов прокурора залишено без задоволення. Позов третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору у справі № 914/1075/17 ТОВ «Львівська мрія» про визнання договору дійсним залишено без розгляду.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2020 у справі № 914/1075/17 у частині відмови в задоволенні позову прокурора скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким позов прокурора задоволено повністю. 
Постановою Верховного Суду від 15.12.2021 зазначені судові рішення у справі № 914/1075/21 скасовано; позов прокурора залишено без розгляду, оскільки прокурором не було дотримано обов`язкової процедури, передбаченої Законом України «Про прокуратуру», попереднього повідомлення компетентного органу. 
24.12.2021 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону направила на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 запит № 15-643 вих-21 про надання інформації щодо погодження укладення договору на будівництво житлового комплексу від 26.11.2016, а також про вжиття ними заходів щодо захисту інтересів та поновлення права держави на збереження та користування земельною ділянкою площею 6,22 га по АДРЕСА_4 у м. Львові.
Головне управління майна та ресурсів ІНФОРМАЦІЯ_1 у листі від 13.01.2022 повідомило прокуратуру, що жодних погоджень на укладення оспорюваного договору ним не надавалося; у разі звернення прокурора до суду з відповідним позовом Міністерством оборони України буде забезпечено участь представника під час судового розгляду.
31.01.2022 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону звернулася до Львівської ОДА в порядку Закону України «Про прокуратуру» з листом-повідомленням про порушення інтересів держави, у якому було викладено обставини та суть порушення, і просила до 10.02.2022 надати інформацію про стан вжиття адміністрацією заходів щодо захисту інтересів та поновлення прав держави щодо земельної ділянки по вул. Княгині Ольги у м. Львові. 
09.02.2022 Львівська ОДА повідомила прокуратуру, що про таке порушення адміністрація дізналася з листа прокуратури і в адміністрації відсутня інформація для пред`явлення позову, тому вона просить прокуратуру вжити заходів реагування позовного характеру.
31.01.2022 та 11.02.2022 прокуратурою направлено листи-повідомлення позивачам про те, що з урахуванням відсутності своєчасного реагування на виявлені порушення вимог законодавства при укладенні зазначеного договору, прокуратурою регіону буде пред`явлено відповідний позов в інтересах держави. 
22.02.2022 відповідна позовна заява надійшла до господарського суду.
Предметом позову прокурора, заявленого в інтересах держави в особі Львівської ОДА та ІНФОРМАЦІЯ_1, є вимога про визнання недійсним з моменту укладення договору від 26.11.2016 про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_3 та зобов`язання ТОВ «Енерджі Плюс Україна» звільнити земельну ділянку площею 1, 6080 га на АДРЕСА_4 у м. Львові, яка входить до складу загальної земельної ділянки площею 6,3127 га, кадастровий номер 4610136900:05:003:0145, шляхом демонтажу встановленої огорожі.
Позовні вимоги обґрунтовано обставинами невідповідності оспорюваного договору вимогам законодавства, оскільки його підписано особою без наявності повноважень на вчинення таких дій, а також за відсутності погодження щодо укладення договору від Управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, а також без проведення конкурсу. За доводами прокурора, у цьому випадку наявне порушене право держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 та Львівської ОДА, у зв`язку з фактичною передачею земель оборони під забудову всупереч передбаченому законодавством порядку на користь приватного суб`єкта господарювання. 
ТОВ «Енерджі Плюс Україна» проти позову заперечило та заявило про застосування позовної давності.
Прокурор та Міністерство оборони України подали до суду клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності. При цьому прокурор зазначив, що Міністерство оборони України не є єдиним позивачем у справі, а власником земельної ділянки є Львівська ОДА, тому строк позовної давності для Львівської ОДА розпочався з 01.02.2022 (отримання листа прокуратури) та не пропущений.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.12.2023, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.05.2024, позов задоволено частково, визнано недійсним з моменту укладення договір про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_2 в особі Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТОВ «Енерджі Плюс Україна». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 24.09.2024 постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.05.2024 та рішення Господарського суду Львівської області від 13.12.2023 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.
При цьому суд касаційної інстанції виходив із того, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій: - не з`ясовували, за захистом якого саме порушеного права Львівської ОДА прокурор звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним договору та зобов`язання ТОВ «Енерджі Плюс Україна» звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу огорожі; - не з`ясовували питання щодо позовної давності за вимогами прокурора в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 та поважності причин її пропуску; - не з`ясовували обставини щодо збігу у спірних правовідносинах в одній особі позивача (ІНФОРМАЦІЯ_1) та відповідача (Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1) у цьому випадку. 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.04.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.10.2025, позов задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договір від 26.11.2016 про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_3, укладений Міністерством оборони України в особі Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТОВ «Енерджі Плюс Україна». Зобов`язано ТОВ «Енерджі Плюс Україна» звільнити земельну ділянку площею 1,6080 га по АДРЕСА_4 у м. Львові, яка входить до складу загальної земельної ділянки площею 6,3127 га з кадастровим номером: 4610136900:05:003:0145, шляхом демонтажу встановленої огорожі. 
Судові рішення мотивовано такими встановленими обставинами та висновками:
- прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав, передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», для звернення до суду із зазначеним позовом, заявленим в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 та Львівської ОДА;
- оспорюваний договір за своєю суттю відповідає ознакам договору про спільну діяльність, передбаченим статтями 1130, 1131 ЦК, оскільки предметом цього договору є зобов`язання сторін збудувати об`єкт - житловий комплекс, і для його реалізації замовник фактично зобов`язався забезпечити державну реєстрацію права користування земельною ділянкою, на якій планується забудова, а підрядник прийняв на себе усі інші функції замовника: фінансування будівництва (за власні та залучені кошти), укладення договорів з підрядниками на свій розсуд без погодження із замовником, виготовлення проектно-кошторисної документації; у цьому договорі сторони не передбачили договірної ціни, строків початку та закінчення будівництва об`єкта та інших істотних умов договору будівельного підряду, не зазначили чітко кількість будинків, які планується збудувати, кількість поверхів та їхньої площі; за умовами договору сторони не діяли у правовідносинах «замовник - підрядник»; цей договір не може бути кваліфікований як договір підряду, оскільки у ньому відсутня ключова ознака підрядних правовідносин - виконання однією стороною визначеного обсягу робіт за винагороду на користь іншої сторони, яка є замовником;
- при укладенні оспорюваного договору від імені ІНФОРМАЦІЯ_1 виступало Західне управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Положення про Західне управління капітального будівництва, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.06.2003 № 23, від імені якого на підставі довіреності від 10.11.2016 № 220/386/д діяв тимчасово виконуючий обов`язки начальника Винарський В.В; ця довіреність видана Міністерством оборони України без права передоручення строком до 31.12.2016, зміст якої не передбачав повноважень на підписання оспорюваного договору чи підписання будь-яких інших договорів про будівництво на зазначених у довіреності земельних ділянках;
- у преамбулі оспорюваного договору зазначено, що замовник діє на підставі Положення про Західне управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.06.2003 № 23, норми якого передбачають погодження укладення такої угоди з Головним управлінням розквартирування військ і капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, і не наділяє Західне управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 укладати договір на будівництво саме від імені ІНФОРМАЦІЯ_1; 
- Західне управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 є самостійною юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність відповідно до Положення, не є органом державної влади та/або суб`єктом владних повноважень, в цьому випадку відсутнє об`єднання в одній особі позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідача Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1;
- землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення (частина 2 статті 4 Закону України «Про використання земель оборони»); будівництво такого житла здійснюється на конкурсних засадах і критерієм визначення переможця конкурсу є максимальна кількість житла (кількість квартир та загальна площа житла), що може отримати організатор конкурсу (Порядок організації будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей на земельних ділянках, що належать до земель оборони, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.07.2011№ 715);
- у спірних правовідносинах конкурсу щодо забудови спірної ділянки Міністерством оборони України проведено не було; умови оспорюваного договору фактично спрямовані на передачу права забудови земельної ділянки, яка належить до земель оборони, в обхід визначеної законом процедури, що є порушенням законодавства;
- оспорюваний договір порушує права та інтереси ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки цей договір від імені позивача підписано неуповноваженою особою; цей договір також порушує інтереси Львівської ОДА як власника земельної ділянки, оскільки передбачає забудову земельної ділянки всупереч визначеному законом порядку та без згоди власника, а реалізація умов такого договору і забудова ділянки житловою нерухомістю фактично призведе до зміни форми власності - з державної на приватну і власник згодом втратить право власності на таку ділянку; встановлена на земельній ділянці огорожа порушує інтереси держави та Львівської ОДА як органу, через який держава реалізує право власності на землю;
- земельна ділянка не повертається стороні оспорюваного договору (Міністерству оборони України) у порядку реституції; вимога про звільнення земельної ділянки заявлена в інтересах Львівської ОДА, яка не є стороною зазначеного договору, але яка на час розгляду справи є власником земельної ділянки;
- обраний прокурором спосіб захисту інтересів держави є належним та ефективним, адже дозволить припинити порушення у вигляді укладення від імені ІНФОРМАЦІЯ_1 правочину неуповноваженою особою з перевищенням повноважень, припинити забудову земельної ділянки в обхід визначеної законом процедурі, запобігти переходу земель оборони у приватну власність, а також усунути перешкоди у користуванні власнику земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі;
- позовна давність для позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 як сторони договору почалась з дати його укладення - 26.11.2016 і оскільки позов подано 21.02.2022, така є пропущеною, адже позовна давність не переривається у разі пред`явлення позову, який суд залишив без розгляду (стаття 265 ЦК), однак суд визнав поважними причини пропуску Міністерством оборони України позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним;
- вимога про демонтаж огорожі заявлена в інтересах Львівської ОДА; цієї огорожі на момент укладення оспорюваного договору та підписання акта приймання-передачі на земельній ділянці не існувало, вона була встановлена у серпні 2018 року; Львівської ОДА не була учасником справи № 914/1075/17 і про наявність спірних правовідносин дізналася лише з листа прокуратури від 31.01.2022, тому позовна давність за наведеною позовною вимогою не пропущена. Крім того, ця вимога є негаторною і може бути заявлена протягом усього часу існування порушення.
У поданій касаційній скарзі ТОВ «Енерджі Плюс Україна» в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень посилається, зокрема на таке: 
- суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють правовідносини підряду та не врахували висновки Верховного Суду щодо елементів договору підряду, викладених у постанові від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21;
- суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили питання наявності обсягу повноважень керівника відповідача на укладення оспорюваного договору та діяти від імені юридичної особи в контексті статей 92 ЦК, 65 ГК, не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.01.2022 у справі № 911/841/20, від 13.03.2018 у справі №910/14970/15, і не дали належної оцінки доказам, що підтверджують укладення між сторонами додаткової угоди до оспорюваного договору, акти приймання-передачі квартири, що свідчить про схвалення сторонами його виконання;
- суд попередніх інстанцій не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, щодо добросовісності сторони правочину та заборони суперечливої поведінки, про що також зазначено в постановах Верховного Суду у справах № 910/19179/17, № 914/2622/16, № 914/3593/15, № 237/142/16-ц, № 911/205/18, № 910/4089/20;
- суди визнали причини пропуску позовної давності поважним та не дослідили належним чином доводи скаржника, що спростовують доводи позивача про поважність причин їх пропуску, а також не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17; 
- суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.12.2023 у справі № 927/87/19, щодо збігу позивача і відповідача в одній особі;
- всупереч статті 316 ГПК, частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не виконали вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.09.2024 у цій справі № 914/475/22;
- суди попередніх інстанцій не взяли до уваги обрання прокурором неефективного способу захисту порушеного права та не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.04.2025 у справі № 926/781/23 та у справі № 902/1117/22;
- суди неправильно застосували статті 80, 269 ГПК та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23.10.2024 у справі № 903/639/23, від 03.06.2025 у справі № 914/855/24;
- суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання скаржника про приєднання до матеріалів справи доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушив пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК, пункт 3 частини 3 статті 310 ГПК;
- суди неправильно застосували статті 80, 13, 43, 269 ГПК, статті 13, 16 ЦК та доктрину venire contra factum proprium, щодо застосування яких у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
Згідно зі статтею 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Положення частини 2 статті 16 ЦК та статті 20 Господарського кодексу України (чинного на час звернення до суду з позовом у справі, що розглядається) передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
ЦК визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1).
Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. 
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див., зокрема, підпункт 5.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).
У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, за встановлених фактичних обставин, дійшли висновку, що оспорюваний договір від 26.11.2016 про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_3, підлягає визнанню недійсним у зв`язку із його підписанням особою без наявності повноважень на вчинення таких дій, за відсутності погодження щодо укладення договору від Управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, а також без проведення конкурсу. 
Водночас за загальними правилами щодо правових наслідків недійсності правочинів, сформульованих у статті 216 ЦК, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина 1).
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина 2 статті 216 ЦК). 
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина 3 статті 216 ЦК).
Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією. При цьому ЦК не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 644/7422/16-ц, від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 (пункт 86).
У подальшому, застосовуючи статтю 216 ЦК, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зробила висновки, за якими за змістом абзацу першого частини 1 статті 216 ЦК недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина 2 статті 216 ЦК).
Отже, ЦК визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 статті 216 ЦК, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина 3 статті 216 ЦК).
Висновки про те, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (пункти 66-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20) підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 (пункт 8.43).
У категорії справ з позовними вимогами про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину суд, задовольняючи вимогу сторони про повернення переданого за недійсним правочином майна, має також присудити стягнути з позивача на користь відповідача одержані за правочином кошти (повернути передане нею майно). Таке стягнення не є задоволенням окремої позовної вимоги, а є необхідним наслідком визнання недійсним правочину та задоволення вимоги про застосування реституції. Інше тлумачення статті 216 ЦК, за якого відповідач має заявити вимогу про повернення йому переданого за недійсним правочином, покладатиме на відповідача непропорційний тягар у вигляді позбавлення його майна без повернення/відшкодування всього, що інша сторона одержала на виконання недійсного правочину (пункти 8.44, 8.45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21).
Отже, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 (пункти 8.47, 10.2), виходячи з буквального тлумачення змісту статті 216 ЦК, дійшла висновку, що якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.
Разом із тим, уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК).
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
Подібні висновки наведено у постанові Верховного Суду від 02.04.2025 у справі № 926/781/23, на яку послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК.
Як свідчать матеріали справи, що розглядається, та встановлено судами попередніх інстанцій, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Львівської ОДА та ІНФОРМАЦІЯ_1 до Західного управління капітального будівництва ІНФОРМАЦІЯ_1, ТОВ «Енерджі Плюс Україна» про визнання недійсним з моменту укладення договору від 26.11.2016 про будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_3 .
Також прокурор у позові зазначив, що в порядку частини 1 статті 216 ЦК у випадку задоволення судом позовної вимоги про визнання зазначеного договору недійсним, ТОВ «Енерджі Плюс Україна» зобов`язано повернути Міністерству оборони України отриману земельну ділянку як будівельний майданчик, тому в порядку частини 1 статті 216 ЦК просив суд зобов`язати ТОВ «Енерджі Плюс Україна» демонтувати огорожу на земельній ділянці площею 1,6080 га по АДРЕСА_4 у м. Львові. 
ТОВ «Енерджі Плюс Україна» проти позову заперечило та, між іншим, окрім заяви про застосування позовної давності, зазначало про часткове виконання договору сторонами (зокрема, передача квартири, сплата 75 000,00 грн, інвестиції, передача майданчика), докази чого наявні в матеріалах справи, зокрема акти приймання-передачі, а тому, за твердженням відповідача, лише визнання оспорюваного договору недійсним без застосування наслідків недійсності такого правочину не призведе до відновлення правового чи фактичного становища як держави так і товариства, яке вчинило певні дії на виконання зазначеного договору.
За змістом положень статей 14, 269 ГПК передбачено обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Суди попередніх інстанцій у справі, що розглядається, обмежились посиланням на обрання прокурором належного та ефективного способу захисту порушеного права держави з огляду на те, що у цій справі земельна ділянка не повертається стороні оспорюваного договору (Міністерству оборони України) у порядку реституції, а вимога про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу встановленої огорожі, що фактично є негаторним позовом, заявлена в інтересах Львівської ОДА, яка не є стороною зазначеного договору, але яка на час розгляду справи є власником земельної ділянки.
Проте суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору залишили поза увагою положення статей 236, 237, 267, 270, 282 ГПК щодо обов`язку, визначеного процесуальним законом, стосовно повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведені вище норми чинного законодавства, що регулюють питання правових наслідків недійсності правочину, залишили поза увагою правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень статті 216 ЦК у разі визнання оспорюваного правочину недійсним, не звернули увагу на необхідності правильного визначення змісту позовних вимог та мети, з якою звернувся прокурор у межах цієї справи, взагалі не дослідили питання виконання оспорюваного договору кожною із сторін цього договору і в якій частині, а також подані на підтвердження цих обставин докази, не надали належної правової оцінки доводам відповідача ТОВ «Енерджі Плюс Україна» про часткове виконання оспорюваного договору та поданим на їх підтвердження доказам, а відтак, незважаючи на обґрунтування прокурором позову статтею 216 ЦК, яка передбачає двосторонню реституцію, фактично ухилилися від вирішення відповідного питання. 
Водночас суд касаційної інстанції враховує, що відповідно до статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
З огляду на викладене, суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи ТОВ «Енерджі Плюс Україна» щодо урахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, щодо застосування статті 216 ЦК при вирішенні позову про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину.
Таким чином, доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, про неправильне застосування судами статті 216 ЦК та неврахування ними наведених вище висновків Верховного Суду знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду.
Крім того, за змістом статті 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4).
Отже, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від учасника справи, тягар доведення яких покладений на останнього (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 03.06.2025 у справі № 914/855/24, на яку послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень). 
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність (постанови Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 924/232/18, від 16.04.2024 у справі № 922/331/23).
Як свідчать матеріали справи, ТОВ «Енерджі Плюс Україна» у додаткових поясненнях від 08.08.2025, поданих до суду апеляційної інстанції, було заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строку на подання доказів та приєднання до матеріалів справи № 914/475/22 інформаційної довідки № 437327994 від 29.07.2025 та відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.08.2025, додатком до якої є наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.07.2024 № 502/нм. За доводами відповідача, інформація, яка міститься у цих документах, стосується встановлення обставин, які мають важливе значення для правильного вирішення справи. Неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції обґрунтована відповідачем обставинами того, що наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.07.2024 № 502/нм позивачем не оприлюднювався, не повідомлявся відповідачу та не надавався до суду, отже, хоча він й існував до початку розгляду справи судом першої інстанції, відповідач об`єктивно не міг знати про його існування. Про існування такого документа відповідачу стало відомо під час апеляційного провадження у справі.
Проте суд апеляційної інстанції, пославшись на загальні норми процесуального закону щодо ризику настання для сторони наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій, не навів мотиви, за якими відповідне клопотання відповідача не підлягає задоволенню, та у контексті доводів відповідача не обґрунтував підстави, за якими не прийняв подані відповідачем докази.
Оскільки як суд першої інстанції так і суд апеляційної інстанції фактично не дослідили в повному обсязі доводи позовної заяви та докази, які наявні в матеріалах справи, Верховний Суд, зважаючи на приписи статті 300 ГПК, позбавлений можливості самостійно надавати оцінку відповідним доказам. Враховуючи викладене, є підстави констатувати, що під час розгляду справи допущено порушення норм процесуального права і такі порушення впливають на можливість повного та всебічного розгляду справи.
З урахуванням наведеного підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК, знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи.
Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У зв`язку з наведеним, постановлені у справі судові рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими. 
З огляду на те, що судами попередніх інстанцій при вирішенні справи було порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ці суди дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову за наведених у судових рішеннях обставин.
Порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК). 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду, а також на те, що суди попередніх інстанцій допустили наведені порушення норм процесуального права, не дослідили зібрані докази й не встановили ті фактичні обставини, від яких залежить правильне застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, на які послався скаржник у касаційній скарзі, що впливає на вирішення позовних вимог, Верховний Суд, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК. 
За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі Плюс Україна» задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 14.04.2025 у справі № 914/475/22 скасувати.

3. Справу № 914/475/22 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв 

І.С. Міщенко