Справа № 212/8282/25 
2/212/422/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року місто Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі: головуючого судді Пустовіт О.Г., за участі секретаря судового засідання Мєхтієвої А.Е., в порядку ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором, ,-
ВСТАНОВИВ:
В липні 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 22780 грн. - заборгованість за кредитним договором №3158900 від 09.07.2021 року, судовий збір в сумі 2422,4 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 8000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 09.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит №3158900 , відповідно до умов якого Відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 10000 грн. на умовах визначених кредитним договором, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначений Договором.
Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору.
Однак, Відповідач не виконав належним чином умов кредитного договору, у звязку із чим станом на дату подання позову заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 22780 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 10000 грн.; заборгованість за процентами - 12780 грн.; заборгованість за комісією - 0 грн.
27.10.2021 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», керуючись главою 47 ЦК України, уклали Договір відступлення прав вимоги №78-МЛ.
Згідно вищевказаного Договору, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №3158900 від 09.07.2021 року.
Ухвалою судді від 15 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
28.08.2025 року надійшов Відзив на позовну заяву від представника відповідача Козаренко С.В., в якому відповідач проти позовних вимог заперечує в частині нарахування відсотків по кредиту, вважає що згідно Анкети-заяви строк кредиту 30 днів з 2021-07-09 до 2021-08-08. Комісія за надання кредиту 0,00 грн, проценти за користування кредитом 30,00 грн, нараховуються за ставкою 0,01 % фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Згідно з п. 1.3, 1.4 Договору про споживчий кредит № 3158900, що міститься в матеріалах справи кредит надано строком на 30 днів з 09.07.2021, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 08.08.2021. При цьому, п. 1.5.1 та 1.5.2 визначено, що комісія за надання кредиту складає 0,00 грн, а проценти за користування кредитом - 30,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,01% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 
У справі відсутні докази виконання кредитором умов п. 4.2 договору, пов`язаного з пролонгацією договору, направлення відповідної вимоги боржнику, що з урахуванням змісту договору виключає підстави до стягнення відсотків за користування кредитними коштами поза межами строку дії договору.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 № 202/4494/16-ц (14-318цс18), 28.03.2018 № 444/9519/12 (14-10 цс 18), 04.07.2018 № 310/11534/13-ц (14-154цс18)), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Наведене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, яка у справі № 910/4518/16 від 05.04.2023 дійшла висновку, що сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Відтак, для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). За таких обставин, вважає, що правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування у кредитодавця не має, просить відмовити в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами, нарахованими після 08.08.2021 року у розмірі 12750,00 грн. (12780,00 - 30,00). Також Відповідачем було подано клопотання по зменшення судових витрат, згідно якого останній вважає заявлений розмір витрат за правничу допомогу в судовому порядку є необґрунтованим і, відповідно, завищеним.
Ухвалою суді від 11 вересня 2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано від АТ КБ «Приватбанк» інформацію.
При зверненні до суду представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечив.
Статтями 43,211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, відповідач скористалась правом надання відзиву в якому позовні вимоги визнала частково. 
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Так, письмовими матеріалами справи встановлено, що 09.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит №3158900 , відповідно до умов якого Відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 10000 грн. строком на 30 днів на умовах визначених кредитним договором, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначений Договором.
Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору.
ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору, що підтверджується платіжним дорученням № 50829969 від 09.07.2021 на суму 10000,00 грн.
Згідно відповіді на Ухвалу суду від 11 вересня 2025 року про витребування доказів АТ КБ «Приват Банк» від 18.09.2025 р. №20.1.0.0.0./7-250915/71405-БТ надав інформацію, що ОСОБА_1 емітовано картку на яку 09.07.2021 року було отримано від ТОВ «Міолан» кошти в сумі 10000,00 гривень.
Відповідно до умов Кредитного договору, відповідач взяв на себе зобов`язання повернути Кредит та сплатити проценти за його користування, в порядку та умовах, визначених договором.
Однак, своїх зобов`язань за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 22780,00 грн., з яких: 10000,00 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 12780 грн. - прострочена заборгованість за сумою відсотків.
27.10.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» був укладений Договір про відступлення прав вимоги №78-МЛ, за умовами якого TOB «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Мілоан», в тому й числі і до ОСОБА_1 за кредитним договором №31583900 від 09.07.2021 року.
Відповідно до ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України (ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги.
Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання - (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором.
Згідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежного виконання).
Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплатити відсотки.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість ним виконання свого грошового зобов`язання.
Позивач зазначає, що 10.07.2025 року направив відповідачу досудову вимогу про виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №31583900 від 09.07.2021 року, проте, жодних доказів на підтвердження направлення такої вимоги не надано.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що на підставі наданих стороною позивача доказів встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання за укладеним договором щодо повернення отриманих коштів належним чином не виконує, відповідач не заперечує наявності заборгованості в розмірі тіла кредиту 10000,00 гривень, тому суд вважає позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 10000,00 гривень обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
В той же час, суд не погоджується з нарахованим розміром заборгованості за процентами, оскільки їх нарахування здійснене поза межами встановленого строку кредитування, що суперечить умовам кредитного договору, оскільки згідно договору № 31583900 від 09.07.2021 року строк кредитування становить 30 днів. Нарахування відсотків поза межами строку кредитування договором не передбачено, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Верховний Суд зробив у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18) від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Підстав для відступу від вказаних правових висновків не вбачає також Велика Палата Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №910/17048/17.
Суд не приймає доводи позивача, що фактичне користування кредитом є автоматичним продовження строку кредитування, оскільки такі умови не підтверджують погодження сторонами конкретного правомірного строку користування кредитом. Доказів того, що між сторонами укладались додаткові угоди про продовження строку кредитування, суду не надано.
Тому, оскільки Позивач не довів заявлені ним суми процентів, а також не довів право нараховувати проценти на умовах договору поза межами строків правомірного користування позикою, суд вважає, що до стягнення підлягає сума основного боргу та проценти в межах строку укладеного договору.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти у розмірі 30,00 гривень.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, у загальному розмірі 10030,00 грн.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2422,40 грн., сплачений ним при подачі позову, тому оскільки позов підлягає задоволенню в частково, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в розмірі 1066,58 гривень, пропорційно задоволеним вимогам. 
Відносно розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Судом встановлено, що позивач користувався правовою допомогою, поніс витрати на правничу допомогу, при цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
Так, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи, ціну позову та те, що дії щодо підготовки позову у справі не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, суд дійшов висновку про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 1000 грн., що буде відповідати розумності, виваженості та справедливості.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 525-526, 530, 551, 611, 616, 623, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 19, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд -
Ухвалив:
Позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №3158900 від 09.07.2021 року в загальному розмірі 10030,00 (десять тисяч гривень) 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1066 (одна тисяча шістдесят шість) грн 58 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Позивач: ТОВ Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», ЄДРПОУ 35234236, адреса: 79018, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса мешкання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено та підписано 03 лютого 2026 року. 

Суддя: О. Г. Пустовіт