Справа № 560/14785/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

19 січня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Салюка П.І. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Інформаційно-іміджевий центр" Міністерства освіти і науки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційно-іміджевий центр» Міністерства освіти і науки України, в якому просить: 
-визнати дії ДП «Інформаційно-іміджевий центр» Міністерства освіти та науки України щодо відмови ОСОБА_1 в повному визнанні диплома НОМЕР_1 , виданого 27.07.1990 року Вищою слідчою школою МВС СРСР на території України - протиправними.
-зобов`язати ДП «Інформаційно-іміджевий центр» Міністерства освіти та науки України визнати диплом НОМЕР_2 , виданий 27.07.1990 року Вищою слідчою школою МВС СРСР ОСОБА_1 , як такий, що не потребує нострифікації.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що має вищу юридичну освіту, отриману у 1990 році у всесоюзному навчальному закладі МВС СРСР, однак відповідач безпідставно вимагає проведення процедури визнання такого документа, чим порушує право позивача на працю.
Ухвалою суду позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 10.09.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог. Вказує що, після виходу України з Угоди про співробітництво в галузі освіти документи про освіту, видані в СРСР, у передбачених законодавством випадках підлягають обов`язковій процедурі визнання, а необхідність її проходження для працевлаштування визначається вимогами законодавства або роботодавцем. Процедура визнання щодо диплома позивача не була розпочата з незалежних від відповідача причин, оскільки позивач не завершив подання документів у встановленому Порядком обсязі та не обрав спосіб і формат їх подачі. Рішення про відмову у визнанні не приймалося.
Позивач надав відповідь на відзив, в якому просить адміністративний позов задоволити повністю.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.
Позивач в період з 1986 по 1990 навчався у Вищій слідчій школі Міністерства внутрішніх справ СРСР, що підтверджується дипломом НОМЕР_1 від 27.07.1990.
Позивач 02.06.2025 звернувся до відповідача із заявою про надання довідки (підтвердження) чи роз`яснення про те, що диплом НОМЕР_1 , виданий 27.07.1990 Вищою слідчою школою МВС СРСР не потребує визнання та вказати в якому правовому акті зазначений порядок визнання і встановлення еквівалентності в Україні документів про освіту.
ДП «Інформаційно-іміджевий центр» Міністерства освіти і науки України листом від 28.07.2025 повідомив, що позивач двічі подав заявку на здійснення процедури визнання. До заявки не було додано копій документів, надання яких передбачено Порядком визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти, затвердженою Наказом Міністерства освіти і науки України № 504 від 05.05.2015 (у редакції Наказу Міністерства освіти і науки України від 05.09.2022 № 784). У грудні 2024 року в персональному кабінеті було створено нову заявку і додано копії документів. За результатами розгляду нової заявки спеціаліст Центру повідомив позивача шляхом направлення електронного листа про необхідність обрання способу подачі документів: особисто або дистанційно. Також позивачем не було обрано перелік послуг Центру, які він замовляв. Враховуючи зазначене вище, процес подачі документів не був завершений, процедура визнання документа про освіту станом на дату написання листа не могла бути розпочатою. У зв`язку з чим надання позиву довідки або рішення Міністерства освіти і науки України за результатами визнання Вашого документа про освіту не вбачається за можливе.
Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його право на працю, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Визнання в Україні іноземних документів про вищу освіту здійснюється відповідно до Конвенції про визнання кваліфікації з вищої освіти в Європейському регіоні, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні» №1273-XIV від 03.12.1999 та міжнародних угод про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання.
Статтею 5 Розділу 6 Конвенції передбачено, що кожна сторона може зумовити визнання кваліфікації з вищої освіти, присуджених іноземними закладами освіти, які функціонують на її території, конкретними вимогами національного законодавства або окремими угодами, укладеними зі стороною, якій належать такі заклади.
Закон України «Про освіту» регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.
Відповідно до ч. 3 ст. 82 Закону України «Про освіту» центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки проводить роботу, пов`язану із встановленням еквівалентності атестатів і дипломів міжнародним визнанням навчальних курсів, кваліфікацій, вчених звань і наукових ступенів, крім випадків, передбачених спеціальними законами.
Закон України «Про вищу освіту» встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про вищу освіту» центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки затверджує за погодженням із Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти порядок визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти та наукових ступенів і проводить процедуру їх визнання, крім випадків, передбачених цим Законом.
Процедура визнання в Україні здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти визначена Порядком визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України від 05.05.2015 №504 (далі - Порядок №504).
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу II Порядку №504 процедура визнання в Україні документів здійснюється, у тому числі МОН - з метою працевлаштування та/або продовження навчання власника Документа на території України.
Пунктом 1 розділу V Порядку № 504 визначено, що процедура визнання документа, окрім випадків, зазначених у пунктах 2-3 цього розділу, складається з: 1) верифікації документа та/або додатка до нього; а у разі необхідності - верифікації документів про попередню освіту; 2) перевірки статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або Програми, за результатами якої виданий документ (далі - перевірка статусу); 3) оцінки кваліфікації або періоду навчання, зазначеного в документі, та встановлення їхньої відповідності освітньому або освітньо-професійному ступеню в Україні, академічних та/або професійних прав (далі - оцінка кваліфікації).
Для отримання відомостей про документ та/або проходження власником періоду навчання, перевірки статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або програми, за результатами якої виданий документ, проведення оцінки кваліфікації або періодів навчання, зазначених в документі, компетентний орган з визнання має право звернутися до офіційних установ.
Відповідно до положень п. 1 розділу VIІ Порядку №504 кваліфікації з вищої освіти, присуджені освітніми установами, освітніми провайдерами мають визнаватися компетентними органами з визнання, якщо немає суттєвої різниці між іноземною кваліфікацією, визнання якої запитує заявник, та відповідною кваліфікацією в Україні, - за умови наявності позитивного висновку та за відсутності підстав, зазначених у підпункті 4 пункту 9 розділу V та пункті 3 цього розділу.
Компетентний орган з визнання на підставі Висновку приймає одне з таких рішень, яке оформлюється наступним чином: про визнання Документа, про що Заявнику видається Свідоцтво; про відмову у визнанні поданого Документа, про що Заявнику надається Повідомлення із зазначенням підстав прийняття такого рішення (п. 2 розділу VIІ Порядку №504).
Відповідно до пункту 3 розділу VIІ Порядку № 504 рішення про відмову у визнанні поданого Документа приймається у разі, якщо наявні такі підстави: 1) щодо документів, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 1 розділу IV цього Порядку, компетентним органом з визнання отримано негативний результат верифікації; 2) компетентним органом з визнання отримано негативний результат перевірки статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або Програми, за результатами якої виданий документ; 3) документи, зазначені у підпунктах 1-3 пункту 1 розділу IV цього Порядку, видані за результатами навчання/здобуття освіти в освітній установі, освітньому провайдері, яка(ий) не є офіційно визнаною(им) в системі освіти держави, до якої належить, та держави, на території якої здійснюється освітня діяльність; 4) документ виданий за результатами навчання/здобуття освіти в освітній установі, освітньому провайдері, які не є офіційно визнані в державі, на території якої провадять освітню діяльність, якщо це передбачено законодавством цієї держави, та/або здійснюють освітню діяльність без дотримання вимог чинного законодавства цієї держави; 5) документ виданий освітньою установою, освітнім провайдером невизнаних держав (територій) відповідно до зовнішніх правових відносин України; 6) документ виданий освітньою установою, освітнім провайдером, що здійснюють освітню діяльність на тимчасово окупованій території України; 7) документ виданий освітньою установою, освітнім провайдером, до якої(ого) застосовуються персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), відповідно до рішення органів державної влади України (в межах дії рішення); 8) встановлено, що документ виданий на підставі документів, що походять з освітніх установ, освітніх провайдерів, які провадять освітню діяльність на тимчасово окупованих територіях України; 9) встановлено, що власник для здобуття рівня/ступеня вищої освіти, зазначеного в документі, проходив окремий період навчання в освітніх установах, освітніх провайдерах, визначених підпунктами 3-8 пункту 3 цього розділу; 10) виявлені ознаки підробки, недостовірності інформації в поданих документах; 11) документ виданий за результатами навчання, під час якого загальний обсяг навантаження менший за мінімально передбачений освітньою установою, освітнім провайдером обсяг навантаження для одного семестру навчання; 12) документ виданий за результатами навчання за програмою, яка не входить в систему вищої освіти країни походження документа; 13) документи, зазначені в підпунктах 1-2 пункту 1 розділу IV цього Порядку, не містять повної інформації про програму, необхідну для встановлення відповідного ступеня та/або освітньої програми в Україні; 14) документ виданий за результатами навчання за період, що становить менше ніж один навчальний рік з дати вступу на освітню програму; 15) документ виданий за результатами навчання за програмою, яка не може бути співвіднесена з жодним ступенем вищої освіти в Україні; 16) під час здійснення порівняльного аналізу, відповідно до підпункту 3 пункту 8 розділу V цього Порядку, встановлено суттєву різницю в освітніх програмах, що унеможливлює прийняття рішення про визнання; 17) протягом 1 року з дати направлення письмового повідомлення заявнику до компетентного органу з визнання не надано додаткові документи: результати додаткового навчання, результати тестів на компетентність тощо або заяви про продовження цього строку; 18) встановлено, що документ одержаний на підставі документа про попередню освіту або період навчання, який не надавав його власнику відповідних академічних прав; 19) якщо текст документа та/або його переклад неможливо прочитати внаслідок пошкодження, наявні незастережні виправлення або дописки, помилки, які суттєво змінюють зміст документа.
Виходячи з положень Конвенції про визнання кваліфікації з вищої освіти в Європейському регіоні, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні» №1273-XIV від 03.12.1999 та Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту», визнання документа позивача про вищу освіту диплому НОМЕР_1 , виданий 27.07.1990 на ім`я ОСОБА_1 Вищою слідчою школою МВС СРСР, можливе за умови проходження процедури, запровадженої Порядком № 504.
Суд не приймає доводи позивача про врегулювання відносин про визнання його диплому положеннями Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання від 26.05.2000, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2022 № 355 «Про припинення дії міжнародних договорів в галузі освіти і науки з Російською Федерацією» денонсовано Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання, вчиненої 26.05.2000 у м. Москві, та Протоколу між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про внесення змін до Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання від 26.05.2000, вчиненого 28.01.2003 в м. Києві.
Згідно зі статтею 58 Конституції України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
В даному випадку такою подією є початок процедури визнання документів про освіту, а не дата отримання документу про освіту.
З урахуванням установлених судом обставин та наведених норм права вбачається, що рішення про відмову у визнанні диплома позивача відповідачем не приймалося, оскільки сама процедура визнання, визначена Порядком № 504, фактично не була розпочата. Як встановлено судом, позивач не завершив подання документів у передбаченому Порядком обсязі. Отже, твердження позивача про відмову у визнанні диплома не підтверджується матеріалами справи, оскільки відсутній сам адміністративний акт відмови, а ненадання довідки чи рішення зумовлено незавершенням позивачем процедури, встановленої чинним законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України" (п. 58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.
Із врахуванням викладеного вище, в задоволенні позову слід відмовити.
Підстави для здійснення розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного підприємства "Інформаційно-іміджевий центр" Міністерства освіти і науки України - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) 	
Відповідач:	Державне підприємство "Інформаційно-іміджевий центр" Міністерства освіти і науки України (шосе Харківське, 210,м. Київ,02121 , код ЄДРПОУ - 35198441) 	

Головуючий суддя 		П.І. Салюк