ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 306/762/24
провадження № 51-683км25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                               ОСОБА_7 ( у режимі відеоконферпенції),
                        
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 травня 2025 року щодо 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця рф, жителя АДРЕСА_1 ,  раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 258  Кримінального кодексу України (надалі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 
2024 року, ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК, та призначено йому покарання: за ч. 3 ст. 258 КК - у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна; ч. 1 ст. 263 КК - у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді  довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, долі речових доказів та цивільних позовів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, будучи депутатом Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області VIII скликання, 15 грудня 2023 року о 10:00 разом з іншими депутатами та запрошеними особами у загальній кількості 29 осіб прибувши на засідання 24 сесії Керецьківської сільської ради VIII скликання, яке проводилось в приміщенні сільської ради на вул. Головній, 52 у с. Керецьки Хустського району Закарпатської області, об 11:23 з метою реалізації свого злочинного задуму, спрямованого на вчинення терористичного акту, з метою впливу на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, приведення наявних у нього вибухових пристроїв (гранат) в бойову готовність та забезпечення вибухів залишив приміщення сесійної зали Керецьківської сільської ради та вийшов в коридорне приміщення, де здійснив всі необхідні дії для приведення вищевказаних вибухових пристроїв в бойову готовність, а саме висмикнув три запобіжні кільця, після чого затиснув вибухові пристрої (гранати) в руках таким чином, щоб не допустити їх передчасне спрацювання, та розмістив вибухові пристрої в кишенях своєї куртки. Надалі об 11:26 ОСОБА_7 повернувся до сесійної зали, де продовжувалось засідання ради, та, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свої дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, витягнув з кишень своєї куртки три вибухові пристрої (гранати), а саме: дві осколкові наступальні гранати РГД-6 та одну ручну осколкову оборонну гранату Ф-1 та почергово кинув їх на підлогу у проході між президією ради та першим рядом депутатських крісел , після чого відбулось три послідовних вибухи.
Внаслідок вибухів тілесні ушкодження різних ступенів тяжкості отримали 25 осіб, присутніх в сесійній залі, а саме ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , 
ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , 
ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 та сам ОСОБА_7 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року внаслідок отриманих травм в КНП «Свалявська міська лікарня» помер ОСОБА_31 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 року під час перебування в палаті інтенсивної терапії КНП «ЗОКЛ ім. Новака» - потерпілий ОСОБА_33 .
Внаслідок вибухів, вчинених обвинуваченим ОСОБА_7 , було пошкоджено приміщення сесійної зали Керецьківської сільської ради за адресою: с. Керецьки, вулиця Головна, 52 та знищено майно, що в ньому знаходилось, чим Керецьківській сільській раді було заподіяно майнову шкоду на 78 485 грн.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 з метою доведення свого умислу 
до кінця та досягнення єдиного бажаного результату, а саме вчинення терористичного акту, не маючи передбаченого Законом дозволу, у невстановлений досудовим слідством час та місці, але не пізніше 15 грудня 2023 року придбав у невстановлених досудовим слідством осіб три вибухові пристрої, а саме: дві осколкові наступальні гранати РГД-6 та одну ручну осколкову оборонну гранату Ф-1, які доставив та розмістив за адресою свого проживання на АДРЕСА_1 , де і зберігав до 15 грудня 2023 року.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 21 травня 2025 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування оскаржених судових рішень та закриття кримінального провадження. 
Стверджує, що ОСОБА_7 , будучи ініціатором припинення злочинної корупційної діяльності депутатським корпусом Керецьківської сільської ради, діяв у стані  необхідної оборони в інтересах Керецьківської громади в межах статей 36-39 КК, а з 14 на 15 грудня 2023 року, ОСОБА_7 , вважаючи, що його зусилля як депутата,  є марними, вчинив дії, за які його засуджено, пристроями для глушіння риби у воді, що, на переконання адвоката, викликає сумніви у його осудності. 
Касатор наполягає, що дії підзахисного слід кваліфікувати як перевищення меж необхідної оборони за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтями 118, 124 КК. 
Зазначає, що суди усупереч вимогам ст. 244 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК) не призначили комплексну судово-психіатрічну експертизу з метою визначення осудності ОСОБА_7 та наявності посттравматичного стресового розладу.
Також уважає, докази, надані прокурором, -  очевидно недопустимими. 
Крім цього, вказує, що клопотання про дослідження всіх доказів у справі, зазначене в його апеляційній скарзі, апеляційним судом безпідставно проігноровано.  
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, прокурор ОСОБА_5 просила залишити скаргу без задоволення.
Мотиви Суду
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Колегія судів зважує на те, що згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Зі змісту касаційної скарги захисника, зокрема, убачається його незгода з кваліфікацією дій підзахисного, проте не заперечується сам факт події.
Доводи в цій частині були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який вказав на таке.
Стаття 124 КК передбачає відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Діяння, визначене ст. 124 КК України, характеризується заподіянням шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень тому, хто посягає, при захисті від суспільно небезпечного посягання, але з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту. Обов`язковою умовою кваліфікації за цієї нормою закону є обстановка вчинення злочину - перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця.
Статтею 118 КК визначено кримінальну відповідальність за умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, а також у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК  необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК.
Разом із цим, до критеріїв визначення необхідної оборони, серед іншого, належать - наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність. Ще одним елементом є наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно-небезпечного посягання. Тобто, у особи існує право на захист правоохоронюваних інтересів лише протягом часу, коли вона перебуває у стані необхідної оборони. У разі, якщо такий стан закінчився, то право на необхідну оборону припиняється.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Під час розгляду кримінального провадження, враховуючи фактичні обставини, суди попередніх інстанцій такого суспільно-небезпечного посягання, яке б загрожувало життю чи здоров`ю ОСОБА_7 та підлягало негайному відверненню чи припиненню, не встановили, як і обставин, за яких засуджений міг би вбачати реальну загрозу, тобто певну підставу (юридичного факту), наявність якої б вказувала на обґрунтованість виникнення у нього приводу для правомірного захисту.
Крім того, судами з`ясовано, що метою здійснення терористичного акту був вплив на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, привернення уваги громадськості до певних політичних чи інших поглядів винного, порушення громадської безпеки, а тому дійшли висновку про встановлення в діях ОСОБА_7 поза розумним сумнівом усіх ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258 КК.
Колегія суддів погоджується з указаними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони є обґрунтованими і узгоджуються з приписами кримінального закону, зважаючи на таке.
Так, дії ОСОБА_7 кваліфіковані, зокрема, за ч. 3 ст. 258 КК як терористичний акт, а саме вчинення вибухів, які створювали небезпеку для життя чи здоров`я людини, заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків, з метою порушення громадської безпеки, впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, привернення уваги громадськості до певних політичних чи інших поглядів винного (терориста), що призвело до загибелі людини.
До ознак тероризму належить, у тому числі створення загальної небезпеки, що виникає в результаті вчинення суспільно небезпечних дій або погрози ними, публічний характер та мета - прямий або непрямий вплив на прийняття якого-небудь рішення або відмова від нього.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258 КК полягає, серед іншого у здійсненні вибуху.
Вибух - це займання певних об`єктів, які супроводжуються сильним звуком, внаслідок миттєвого хімічного розкладання речовин і створення сильно нагрітих газів.
Суб`єктивна сторона терористичного акту характеризується прямим умислом і зазначеною у ч . 1 ст. 258 КК спеціальною метою.
Відповідно до пред`явленого ОСОБА_7  обвинувачення, спеціальна мета вчинення ним кримінального правопорушення, полягала у порушенні громадської безпеки, впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, привернення уваги громадськості до певних політичних чи інших поглядів винного (терориста), що призвело до загибелі людини.
Порушення громадської безпеки як бажаний для винних результат їх дій - зруйнування у певному населеному пункті, регіоні та суспільстві мікроклімату, з яким громадяни пов`язують своє спокійне існування, зміна психологічної рівноваги та усталеності на користь насильницьких методів розв`язання соціальних конфліктів, дестабілізація становища.
Вплив на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами державної влади чи органам місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об`єднаннями громадян, юридичними особами - спонукання, підштовхування відповідних органів чи осіб до вчинення або невчинення необхідних та вигідних для терористів дій, заради яких вони застосовують створення такої ситуації, коли відповідні органи чи особи вимушені приймати незаконні рішення для забезпечення безпеки громадян і суспільства.
Привернення уваги громадськості до певних політичних чи інших поглядів винного - зосередження уваги громадськості на поглядах терориста.
Згідно зі встановленими обставинами кримінального правопорушення, на підставі досліджених доказів, оцінених з дотриманням ст. 94 КПК, ОСОБА_7 саме з метою впливу на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, приведення наявних у нього вибухових пристроїв (гранат) в бойову готовність та забезпечення вибухів, залишив приміщення сесійної зали Керецьківської сільської ради та вийшов в коридорне приміщення, де здійснив всі необхідні дії, для активації вищевказаних вибухових пристроїв в бойову готовність, а саме висмикнув три запобіжні кільця, після чого затиснув вибухові пристрої (гранати) в руках таким чином, щоб не допустити їх передчасне спрацювання, після чого розмістив вибухові пристрої в кишенях своєї куртки.
Надалі, об 11:26 ОСОБА_7 повернувся до сесійної зали, де продовжувалось засідання ради та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, витягнув з кишень своєї куртки три вибухові пристрої (гранати), а саме: дві осколкові наступальні гранати РГД-6 та одну ручну осколкову оборонну гранату Ф-1 та почергово кинув їх на підлогу у проході між президією ради та першим рядом депутатських крісел , після чого відбулось три послідовних вибухи.
У суді першої інстанції ОСОБА_7 давав показання про те, що він неодноразово висловлювався щодо незаконної діяльності голови ради, депутатів та службових осіб виконкому, звертався у силові структури щодо розкрадання бюджетних коштів під час воєнного стану, однак це не дало позитивних результатів. Також мав сторінку у соціальних мережах, де багато висловлювався з приводу медицини та всіх напрямків діяльності громади з метою, щоб привернути увагу суспільства. 
Також, ОСОБА_7 показав, що хотів зупинити депутатів від вчинення дій з якими він не погоджувався, у зв`язку з чим вийшов у коридор зняв чеки з гранат і склав їх в урну, а з трьома гранатами зайшов у зал, де відбувалась сесія, встав біля дверей і кинув почергово три гранати. 
Внаслідок указаних дій, що спричинили вибухи, 25 осіб, присутніх в сесійній залі, отримали тілесні ушкодження різних ступенів тяжкості, а 2 осіб померли. 
Крім цього, Керецьківській сільській раді було заподіяно майнову шкоду на 78 485 грн.
Беручи до уваги встановлені обставини, колегія суддів уважає правильною кваліфікацію дій   ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 258 КК.
Доводи про те, що всі докази, надані прокурором є недопустимими, Верховний Суд уважає непереконливими, адже захисник не зазначає через що вказані докази слід визнати недопустимими, які порушення були допущені під час отримання цих доказів та наскільки істотними є такі порушення, що мали б наслідком скасування оскаржених судових рішень.
Твердження захисника про те, що не була призначена комплексна судово-психологічна експертиза з метою встановлення осудності ОСОБА_7 , не впливають на законність і обґрунтованість судових рішень, оскільки згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 25 січня 2024 року № 22, ОСОБА_7 на момент вчинення кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються, психічним захворюванням не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Обґрунтованих підстав для визнання недопустимими даних указаного висновку експерта, касаційна скарга не містить, а тому, на думку колегії суддів, питання щодо осудності ОСОБА_7 встановлено судами попередніх інстанцій належним чином. 
Доводи щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли підтвердження.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).
Згідно із журналом та аудіозаписом судового засідання від 21 травня 2025 року апеляційний суд поставив на обговорення клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, яке було порушено в апеляційній скарзі адвоката.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, апеляційний суд не знайшов приводів для задоволення клопотання.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що переконливих підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, для повторного дослідження аудіозапису сторона захисту не навела й суд апеляційної інстанції не встановив, тому цей суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом. За результатами перегляду вироку апеляційний суд погодився з оцінкою доказів, даною судом першої інстанції, щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Згідно з доктринальними положеннями кримінального процесуального права під час апеляційного перегляду у суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, отримані в суді першої інстанції.
Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.  
На думку колегії суддів, апеляційний суд діяв відповідно до вимог КПК, оскільки цей суд по суті вирішив клопотання про повторне дослідження доказів, проте уважав недостатніми мотиви захисника для задоволення клопотання і погодився з оцінкою доказів, наданою судом попередньої інстанції, а тому, беручи до уваги обставини цього провадження, доводи касатора в цій частині є безпідставними.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за скаргами засудженого та його захисника, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості таких доводів.
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність не обґрунтовані.
На переконання колегії суддів, аргументи захисника про відсутність достатніх підстав уважати, що ОСОБА_7 скоїв інкриміновані йому кримінальні правопорушення зводяться до незгоди з судовими рішеннями та наданні власної оцінки доказам та обставинам справи.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути провадження і  постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, Суд не встановив, а тому, касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                            ОСОБА_3