УХВАЛА
 
09 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 183/4866/24
провадження № 61-15160ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа -  ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на 1/4 частки будинку.
 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності її матері ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частини; ОСОБА_1 , в розмірі 1/4 частини, та її колишньому чоловіку - ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частини. Позивачка вказувала, що її колишній чоловік ОСОБА_2 після розірвання шлюбу не мешкає у зазначеному будинку та не користується ним. Зазначала, що після розірвання шлюбу спільне користування будинком стало неможливим, оскільки це приносить незручності їй та її сім`ї. Також, через те, що спірний будинок має лише дві житлові кімнати, площею 8,8 кв. м та 10,5 кв. м, що не відповідає нормі жилої площі в Україні на одну особу (13,65 кв. м), передбачену статтею 47 ЖК України, усе вищенаведене вказує, що 1/4 частини вказаного будинку, яка належить відповідачеві, є незначною, а будинок неподільним. Відповідач проживає у м. Дніпро у квартирі, що належить йому на праві приватної власності, не приймає участі в облаштуванні спірного будинку, комунальні платежі не сплачує, а тому вважає, що припинення його права власності на 1/4 частини будинку не завдасть йому істотної шкоди. Позивачка стверджувала, що вона іншого місця проживання не має, проживає у спірному будинку разом із матір`ю. Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку, вартість спірного будинку становить 362 000,00 грн, а тому нею внесені на депозитний рахунок кошти, в розмірі вартості 1/4 частини будинку, тобто 90 500,00 грн на підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд припинити право ОСОБА_2 на 1/4 частки будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/4 частини зазначеного будинку.
 
Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно.
 
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року                    № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, ціна позову в яких не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Ціна позову визначається у справах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна (пункт 9 частини першої статті 176 ЦПК України).
 
Предметом спору є 1/4 частки відповідача у домоволодінні, право власності на яку позивачка хотіла припинити, а також визнати за нею право власності на ту частку.
 
Згідно із судовими рішеннями судів першої й апеляційної інстанцій позивачкою надано суду висновок від 29 квітня 2024 року про вартість об`єкта незалежної оцінки, відповідно до якого вартість житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 29 квітня 2024 року становить 362 000,00 грн, 1/4 частка становить 90 500,00 грн.
 
З огляду на зазначене ціна позову становить 90 500,00 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90 840,00 грн = 30 х 3 028,00 грн такого мінімуму, встановленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»). З огляду на це за законом справа є малозначною.
 
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
 
Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявницею подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков          	
 	Р. А. Лідовець          	
 	Д. Д. Луспеник