Справа № 130/1012/25
Провадження № 22-ц/801/66/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року	Справа № 130/1012/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,
за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Ткачем Юрієм Анатолійовичем, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 04 вересня 2025 року у м. Жмеринка суддею цього суду Грушковською Л.Ю., дата складання повного тексту судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі – АТ «Сенс Банк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 28.12.2021 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі – АТ «Альфа-Банк») та  ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 501413209, відповідно до умов якого: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 250 000 грн; процентна ставка – 35 % річних, тип ставки – фіксована; строк кредиту – 60 місяців; дата повернення кредиту – 28.12.2026 року; порядок повернення кредиту – графік платежів: до 28 числа кожного місяця у розмірі мінімального щомісячного платежу 8 872, 58 грн. 
Зважаючи на ті обставини, що  ОСОБА_1  належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у нього утворилась заборгованість за договором № 501413209 від 28.12.2021 року в розмірі 457 165, 68 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту – 246 680, 38 грн, заборгованості по відсотках – 210 485, 30 грн.
Між тим, 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року.
За таких обставин, позивач просив суд стягнути з  ОСОБА_1 відповідну заборгованість та судові витрати.
04.09.2025 року рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області вказаний вище позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 501413209 у розмірі 457 165, 68 грн, а також 5 485, 99 грн судового збору. 
Не погодившись із ухваленим рішенням,  ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Ткача Ю.А., подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що крім розрахунку заборгованості позивачем не підтверджено факт невиконання умов кредитного договору 
Також, як вказує скаржник, позивачем на надано первинні документи бухгалтерського обліку, які підтверджують отримання кредиту  ОСОБА_1  та користування ним, а тому, на думку відповідача, позивачем не доведено розмір заборгованості.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 28.12.2021 року підписанням оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501413209 ОСОБА_1  запропонував АТ «Альфа-Банк»  укласти угоду про надання споживчого кредиту (зворот а.с. 9-10)
28.12.2021 року АТ «Альфа-Банк» направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір № 501413209 про надання кредиту (а.с. 11-12). 
28.12.2021 року  ОСОБА_1  прийняв пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 501413209 про надання кредиту на умовах, визначених офертою (а.с. 15).
Відповідно до п. 1 договору тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 250 000 грн; процентна ставка – 35 % річних, тип ставки – фіксована; строк кредиту – 60 місяців.
АТ «Альфа-Банк» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 250 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника, що підтверджується меморіальним ордером № 813405945 від 28.12.2021 року (а.с. 17).
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 06.08.2024 року утворилась заборгованість за договором № 501413209 від 28.12.2021 року в розмірі 457 165, 68 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту – 246 680, 38 грн, заборгованості по відсотках – 210 485, 30 грн (а.с. 33).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав вимоги позивача про стягнення з відповідача  ОСОБА_1  заборгованості в загальній сумі 457 165, 68 грн за кредитним договором є такими, що базуються на законі, оскільки позичальник не виконував умови договору та має заборгованість, тому повинен відповідати за порушення взятих на себе зобов`язань.
Відтак, оцінюючи усі докази, що є у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши, що відповідач уклав кредитний договір, отримав кредитні кошти, однак вчасно їх не повернув, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відповідної заборгованості.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивачем не доведено розмір заборгованості, оскільки позивачем на надано первинні документи бухгалтерського обліку, які підтверджують отримання кредиту  ОСОБА_1  та користування ним.
Однак, наведені доводи скаржника колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно з указаним положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. 
Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта. 
При цьому, згідно з п. 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки - це рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. 
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц.
Як вбачається із матеріалів справи, до позовної заяви позивачем додано виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 28.12.2021 року по 06.08.2024 року, з якої вбачається рух коштів по рахунку відповідача, їх залишок, зарахування та списання коштів із рахунку (а.с. 18-32).
Таким чином, вказана виписка по рахунку відповідача є первинним документом бухгалтерського обліку, яка підтверджує отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, користування ними та факт їх неповернення.
Крім того, із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що він відповідає вимогам закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується із умовами кредитного договору, з нього встановлено розмір основного боргу, нараховані відсотки відповідно до умов кредитного договору та в період дії такого кредитного договору, сума платежів та залишки непогашеної відповідачем заборгованості.
В свою чергу, стороною відповідача не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності. 
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції встановив всі обставини, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, у зв`язку із чим підстави для його скасування, з посилань, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Ткачем Юрієм Анатолійовичем, залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 вересня 2025 року – без змін.
Понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, судові витрати залишити за ним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий       О. В. Ковальчук

Судді:        Т. Б. Сало

Т. М. Шемета