ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 380/5077/25
адміністративне провадження № К/990/30877/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Чиркіна С.М.,
суддів:                    Берназюка Я.О., Кравчука В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року (головуючий суддя Ланкевич А.З.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року (головуючий суддя Кузьмич С.М., судді: Курилець А.Р.,              Мікула О.І.) у справі № 380/5077/25 за позовом керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, Державної інспекції архітектури та містобудування України до Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування наказу,
У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
В березні 2025 року керівник Галицької окружної прокуратури міста Львова звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Державної інспекції архітектури та містобудування України, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради від 20 грудня 2024 року № 298 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва на «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників, 55, 55а у м. Львові» (далі також наказ від 20 грудня 2024 року № 298).
Ухвалою судді від 24 березня 2025 року вищевказану позовну заяву залишено без руху для усунення зазначених в мотивувальній частині ухвали недоліків шляхом подання через Єдину судову інформаційну-телекомунікаційну систему в десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали: обґрунтованих пояснень щодо підстав звернення до суду в інтересах держави за наявності державних органів, уповноважених здійснювати функції захисту інтересів держави у сфері містобудування та архітектури.
01 квітня 2025 року від прокурора надійшли пояснення, в яких посилається на те, що суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого законом віднесені відповідні повноваження щодо зверненню до суду про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є Державна інспекція архітектури та містобудування України (далі - ДІАМ України). 
Акцентує увагу на тому, що на виконання статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» 12 лютого 2025 року на адресу ДІАМ України окружною прокуратурою направлено лист, у якому детально розписано порушення вимог містобудівного законодавства. Також окружною прокуратурою поставлено питання - чи буде ДІАМ України вживати заходи державного архітектурно-будівельного нагляду внаслідок прийняття Департаментом архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради містобудівних умов та обмежень (далі також МУО) від 20 грудня 2024 року № 298 шляхом призначення перевірки, звернення до суду тощо.
Своєю чергою, листом від 20 лютого 2025 року ДІАМ України надано відповідь про те, що відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2022 року № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) в умовах воєнного стану» (далі також Постанова КМУ № 303) припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». 
Водночас ДІАМ вказала, що відповідно до положень пункту 2 Постанови № 303 протягом воєнного стану дозволено здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) в окремих сферах - на підставі рішення центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах за наявності загрози, що має значний негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я, захист навколишнього природного середовища.
Прокурор зауважує, що за інформацією ДІАМ України, викладеною у листах до Галицької окружної прокуратури м. Львова, листи до центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах (Кабінету Міністрів України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України) щодо ініціювання позапланових перевірок відповідно до пункту 2 Постанови № 303 не скеровувались. 
З огляду на зазначене, вважає, що станом на дату звернення до суду з цим позовом, ДІАМ України, знаючи про порушення містобудівного законодавства, не вжила заходів перевірки щодо законності будівництва, дотримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників, 55, 55а у м. Львові, а лише направляла на адресу прокуратури формальні відписки, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу.
Щодо наявності підстав звернення до суду в інтересах Львівської міської ради прокурор зазначив, що згідно пункту 15 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. 
Акцентував увагу на тому, що 30 грудня 2024 року на адресу Львівської міської ради направлено запит в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо прийняття містобудівних умов та обмежень для будівництва земельної ділянки на вул. Тютюнників 55, 55а у м. Львові, відомостей щодо планувальних обмежень, наявності погоджень на містобудівні перетворення у історичному ареалі м.Львова, відповідність розташування земельної ділянки, на якій планується будівництво, до Генерального плану м. Львова та інше. 
На вказаний запит 09 січня 2025 року Департаментом архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради було надано відповідь та документи, на підставі яких прийнятий наказ № 298 від 20 грудня 2024 року. 
10 березня 2025 року на адресу Львівської міської ради направлено запит, де зазначено виявлені порушення вимог містобудівного законодавства при прийнятті Департаментом архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради оскаржуваного наказу № 298. У даному запиті витребовувалася інформація щодо вжиття Львівською міською радою самостійно заходів до скасування наказу              № 298 від 20 грудня 2024 року, однак відповідь на такий не надійшла. 
На думку прокурора, Львівська міська рада є органом, який уповноважений представляти інтереси територіальних громад у разі їх порушення, проте остання проявила пасивну поведінку та не вчинила жодних дій щодо скасування наказу Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради             № 298 від 20 грудня 2024 року.
Вважає наявними підстави для вжиття прокуратурою заходів представницького характеру в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року позовну заяву повернуто позивачеві.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року залишено без змін.
21 липня 2025 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Львівської обласної прокуратури, у якій скаржник просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції.
25 серпня 2025 року від ТОВ «Авалон Констракшн» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України).

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
06 грудня 2024 року ТОВ «Авалон Констракшн» звернулося до Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради з заявою на видачу містобудівних умов та обмежень.
20 грудня 2024 року Департаментом архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради прийнято наказ № 298 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва на «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників, 55, 55а у                 м. Львові».

ІІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірним наказом від 20 грудня 2024 року № 298, яким затверджено МУО, передбачено будівництво багатоквартирних будинків на земельній ділянці з кадастровим номером 4610136600:07:006:0027, замовником будівництва виступає ТзОВ «Авалон Констракшн».
Прокурор акцентує увагу на тому, що відповідно до містобудівного розрахунку           А-21-17/6 за техніко-економічними показниками комплексу запроектовано будівництво двох будинків, 6 поверхів, загальною висотою 21 м, висота будинку від найнижчої поверхні землі, від вул. Тютюнників до закінчення конструктивних елементів будинку-31,9 м, кількість квартир 54.
Водночас за змістом інформації Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради від 09 січня 2025 року прокуратурою встановлено, що відповідно до Генерального плану міста Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30 вересня 2010 року № 3924 «Про затвердження містобудівної документації «Корегування генерального плану               м. Львова» ІІ стадія. Генеральний план», земельна ділянка на вул.Тютюнників,55, 55а (кадастровий номер земельної ділянки 4610136600:07:006:0027) розташована в межах території промислових підприємств (існуючі), частково в межах території багатоповерхової житлової забудови (5,9,14,15 поверхів) (існуюча), частково в межах червоних ліній вулиці Тютюнників.
Відповідно чинним Генеральним планом м. Львова не передбачена можливість проектування та будівництва багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури в межах території промислових підприємств.
Наполягає на порушенні вимог ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій» щодо дотримання відступів до червоних ліній.
Покликається на пункт 2.5 МУО, за змістом якого земельна ділянка розташована в зоні 2-24-комплексна охоронна зона пам`яток місцевого значення. Визначена охоронна зона знаходиться в межах буферної зони пам`ятки, внесеної до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.
Також зазначає, що відповідно до інформації Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради від 09 січня 2025 року земельна ділянка (кадастровий номер 4610136600:07:006:0027) розташована в межах комплексної охоронної зони пам`яток місцевого значення в межах історичного ареалу м. Львова.
Щодо врахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій прокурором зазначено таке.
У мережі інтернет наявна стаття «У Львові розгорівся скандал навколо будівництва ЖК поблизу академії мистецтв» від 24 лютого 2025 року, де вказано у Львові за адресою: вул. Тютюнників 55-55А мають намір збудувати новий житловий комплекс Avalon, однак громада виступила категорично проти такої забудови. Окрім мешканців сусідніх будинків, свою незгоду з будівництвом висловили також вищі навчальні заклади.
Будівництво в цьому районі, як виявилося, має безліч недоліків і загроз. По-перше, район, де планують звести ЖК, уже має величезне антропогенне навантаження, оскільки окрім житлових будинків, знаходяться також Львівська національна академія мистецтв, Харківська школа архітектури, Львівський державний коледж декоративного і ужиткового мистецтв імені Івана Труша, Львівський коледж транспортної інфраструктури. По-друге, рух транспорту значно погіршує екологічні умови на території. По-третє, будівництво планують на дуже нерівній і складній геологічній поверхні. Сходи, плитка, бетонні плити поблизу ЛНАМ і без цього зазнають руйнацій, унаслідок руху землі. Неможливість під`їзду екстрених служб у разі спорудження ЖК через високу щільність забудови. 

ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Повертаючи позовну заяву, суди попередніх інстанцій покликалися на практику Верховного Суду, сформовану у постановах від 31 січня 2024 року у справі                   № 380/13877/21, від 25 березня 2025 року у справі № 460/23417/23.
Судами попередніх інстанцій зауважено, що прокурор звертаючись до суду з цим позовом в інтересах держави в особі ДІАМ України, обґрунтував своє право на звернення до суду першим «виключним» випадком невідповідністю рішення відповідача вимогам законодавства та неналежним здійсненням ДІАМ України своїх повноважень щодо архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій, в матеріалах справи відсутні відомості про виявлені ДІАМ України вчинені об`єктом нагляду порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності щодо об`єкта будівництва «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників, 55, 55а у м.Львові», як за наслідками державного архітектурно-будівельного контролю, так і державного архітектурно-будівельного нагляду.
Відтак, за висновками судів, у ДІАМ України не виникло право на звернення до суду із позовом про скасування наказу Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради про затвердження містобудівних умов і обмежень на вказаний об`єкт будівництва, а тому і у прокурора не виникло право на представництво інтересів держави в особі ДІАМ України шляхом звернення до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції зауважив, що 10 березня 2025 року на адресу Львівської міської ради направлено запит, де зазначено виявлені порушення вимог містобудівного законодавства Втім, як указано прокурором, відповідь на такий запит станом на момент звернення до суду з цим позовом, а саме 14 березня 2025 року, не надходила.
Даючи оцінку зазначеному, суд першої інстанції дійшов висновку, що проміжок часу з 10 березня 2025 року по 14 березня 2025 року не можна вважати ані розумним, ані тривалим, у контексті не здійснення або неналежного здійснення Львівською міською радою відповідних повноважень. 
Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком суду першої інстанції та додатково зазначив, що Львівська міська рада позбавлена права скасування спірного наказу, тобто відсутні повноваження на такі дії, у прокуратури в свою чергу відсутні підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі Львівської міської ради.

ІV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ
Скаржник вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушення норм процесуального права.
Стверджує, що спірний наказ від 20 грудня 2024 року № 298, який прийнято з порушенням містобудівного законодавства, діючого Генерального плану                     м. Львова, пам`яткоохоронного законодавства щодо будівництва в межах історичного ареалу міста, на території охоронної (буферної) зони об`єкта «Ансамбль історичного центра Львова», включеного до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО без погоджень центральних органів виконавчої влади, порушує інтереси територіальної громади м. Львова, оскільки перешкоджає формуванню повноцінного життєвого середовища та фактично дає можливість замовнику будівництва зводити об`єкт з порушенням вимог містобудівної документації, державних норм та стандартів.
Щодо висновків судів попередніх інстанцій про те, що у прокурора не виникло право на представництво інтересів держави в особі ДІАМ України касаційна скарга обґрунтована таким.
ДІАМ України як компетентний орган у спірних правовідносинах, не дивлячись на наявні порушення, заходів державного архітектурно-будівельного контролю самостійно не вживала, з позовною заявою про усунення порушень інтересів держави не звернулась.
Вважає, що судами попередніх інстанцій не враховано положення пункту 2 постанови КМУ № 303, оскільки за наслідками розгляду листів Галицької окружної прокуратури міста Львова, листи до центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах (Кабінету Міністрів України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України) щодо ініціювання позапланових перевірок не скеровувалось.
Також скаржник зауважує, що відсутність у прокуратури повноважень на звернення з позовом до суду в інтересах Державної інспекції архітектури та містобудування України у зв`язку із нездійсненням останнім планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю), означатиме невтручання держави на період воєнного стану у містобудівну діяльність, що може призвести до забудови території міста з грубими порушеннями основних принципів містобудівної діяльності.
Акцентує увагу на тому, що будівництво з порушенням вимог містобудівного законодавства та державних норм та стандартів призведе до порушення балансу загальнодержавних, регіональних інтересів та інтересів територіальних громад, так як дозволяє забудову території міста без врахування містобудівної документації місцевого рівня.
Вважає, що в цьому випадку наявні очевидні порушення вимог законодавства при видачі спірних містобудівних умов та обмежень, а тому у прокурора наявні підстави для захисту інтересів держави, які безумовно зобов`язують здійснити відповідні заходи прокурорського реагування саме в судовому порядку.
Водночас прокурор стверджує, що Львівська міська рада є органом, який уповноважений представляти інтереси територіальних громад у разі їх порушення, проте зайняла пасивну поведінку та не вчинили жодних дій щодо скасування (в т.ч. в судовому порядку).
ТОВ «Авалон Констракшн» у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
Зважаючи на доводи касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у справі, що розглядається, й беручи до уваги висновки судів попередніх інстанцій, відображені у оскаржуваних рішеннях, колегія суддів вважає, що під час розгляду цієї справи у касаційному порядку належить надати відповідь на питання про те, на захист яких саме інтересів держави спрямоване звернення до суду прокурора з цим позовом, чи наявні у спірних правовідносинах органи, уповноважені здійснювати захист таких інтересів у обраний прокурором спосіб (у судовому порядку) та чи дотримано прокурором порядок звернення до суду.
Відповідаючи на окреслені вище питання, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду щодо застосування норм статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц наведено правову позицію про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Цей же висновок Велика Палата Верховного Суду наводила й у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц.
Подібний висновок щодо застосування норм права викладено Великою Палатою Верховного Суду й у постанові від 13 лютого 2019 року в адміністративній справі   № 826/13768/16, у якій Суд, погоджуючись із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 25 квітня 2018 року у адміністративній справі № 806/1000/17, зазначив, що за змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
У цій же постанові наголошено, що перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Водночас підкреслено, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Також, за висновками щодо застосування норм права, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі                              № 607/15052/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (аналогічна правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Підкреслювала, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2022 року у справі             № 483/448/20 також зауважила, що у кожному випадку звернення до суду в інтересах держави, перед тим, як визначити коло відповідачів, прокурор має встановити, насамперед: (а) суб`єкта, якому належать повноваження звертатися до суду за захистом відповідного права або інтересу; (б) ефективний спосіб захисту такого права чи інтересу; (в) залежно від установленого - коло відповідачів.
Підстави для представництва прокурором інтересів держави повинні існувати на час звернення до суду та повинні бути доведені відповідними доказами. Прокурор повинен надати суду докази, які свідчать про те, що відповідний орган державної влади (інший суб`єкт владних повноважень) не здійснює захисту інтересів держави або здійснює його неналежним чином. Такими доказами, зокрема, можуть бути звернення прокурора до відповідного органу щодо захисту інтересів держави, відповіді на них та інші письмові докази, що стосуються справи. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 263/2038/16-а.
У Рекомендації Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року          № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені й ефективні органи.
Згідно з пунктом 2 Рекомендації CM/Rec (2012)11 щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятої Комітетом міністрів Ради Європи 19 вересня 2012 року, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права. При цьому обов`язки та повноваження прокурорів за межами кримінального судочинства мають завжди встановлюватися та чітко визначатися у законодавстві (пункт 3 цієї Рекомендації).
З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, підстави та порядок звернення прокурора до адміністративного суду в порядку його представництва інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено та відмінно від реалізації права на звернення до суду самого суб`єкта владних повноважень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у адміністративній справі № 826/13768/16).
Отже, надаючи оцінку доводам, наведеним в обґрунтуванні наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій повинні були з`ясувати, зокрема, на захист яких саме інтересів держави спрямоване звернення прокурора до суду та чи наявні у спірних правовідносинах органи, які уповноважені законом на захист цих інтересів у обраний прокурором спосіб, тобто шляхом подання відповідної позовної заяви.
Так, у пункті 298 постанови Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі            № 460/3890/20 зазначалось, що з урахуванням положень частини третьої статті 53 КАС України та частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно та з посиланням на відповідні норми права, визначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99).
У цьому ж Рішенні Конституційного Суду України виокремлено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.
Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
За наведеного можна зробити висновок, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора до суду. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі                 № 815/724/15, від 28 січня 2021 року у справі № 380/3398/20, від 5 жовтня 2021 року у справі № 380/2266/21, від 2 грудня 2021 року у справі № 320/10736/20, від 23 грудня 2021 у справі № 0440/6596/18 та від 1 червня 2022 року у справі №260/1815/21, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/835/23.
Позовні вимоги щодо протиправності спірного наказу від 20 грудня 2024 року            № 298, прокурор обґрунтовує порушенням містобудівного законодавства, діючого Генерального плану м. Львова, пам`яткоохоронного законодавства щодо будівництва в межах історичного ареалу міста, на території охоронної (буферної) зони об`єкта «Ансамбль історичного центра Львова», включеного до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, без погоджень центральних органів виконавчої влади.
Вирішуючи справи, пов`язані із захистом культурної спадщини України, Верховний Суд неодноразово наголошував, що культурна спадщина перебуває під охороною закону, а держава забезпечує збереження об`єктів, що становлять культурну цінність, до яких Закон України «Про охорону культурної спадщини» відносить й території, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність, зокрема, історичні ареали населених місць.
За усталеною судовою практикою Верховного Суду збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі, у запобіганні їхньому руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема, у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, є одним із пріоритетних та головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Верховний Суд не оминає увагою і те, що Україною взято міжнародне зобов`язання визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства, сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості, визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на її території як в цілому, так і у певних населених пунктах - історичних населених містах України (постанова Верховного Суду в складі Судової палати від 31 січня 2023 року у справі №640/8728/21).
Законодавство України в сфері охорони культурної спадщини передбачають широке коло повноважень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо охорони об`єктів культурної спадщини, насамперед заходів з забезпечення їх захисту від загрози пошкодження, руйнування або знищення в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.
Водночас для реалізації таких повноважень (враховуючи спірні правовідносини) такі органи повинні мати право звертатися до суду у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Щодо права прокурора на представництво інтересів держави в особі ДІАМ, колегія суддів зазначає таке.
Згідно із частиною першою статті 41-1 Закону України від 17 лютого 2011 року            № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон 3038-VI), державний архітектурно-будівельний нагляд - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час провадження ними містобудівної діяльності.
Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 41-1 Закону № 3038-VI).
Такий механізм здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду визначає Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року           № 698 (далі - Порядок), пунктом 2 якого визначено, що нагляд здійснюється головними інспекторами будівельного нагляду ДІАМ шляхом проведення планових, позапланових, документальних і камеральних перевірок.
Водночас право посадових осіб органу державної влади, який здійснює державний архітектурно-будівельний нагляд звертатися до суду з позовами про скасування рішень, прийнятих об`єктами нагляду, які порушують вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності прямо передбачено положеннями пункту 6 частини четвертої статті 41-1 Закону № 3038-VI.
Отже, повноваження вказаного вище центрального органу виконавчої влади, наділеного функціями державного архітектурно-будівельного нагляду оскаржити до суду рішення, прийняте об`єктом нагляду, яке порушує вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, є беззаперечним.
Також Суд враховує, що відповідно до частини восьмої статті 29 Закону № 3038-VI скасування містобудівних умов та обмежень здійснюється: за заявою замовника або за рішенням суду. 
Отже, містобудівні умови та обмеження не можуть бути самостійно скасовані вищезазначеним органом, наділеного функціями державного архітектурно-будівельного нагляду.
Прокурор звертаючись до суду з цим позовом в інтересах держави в особі ДІАМ України, обґрунтував своє право на звернення до суду першим «виключним» випадком невідповідністю рішення відповідача вимогам законодавства та неналежним здійсненням ДІАМ України своїх повноважень щодо архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року №1340 «Деякі питання функціонування органів архітектурно-будівельного контролю та нагляду» (далі - постанова №1340), яка набрала чинності 30 грудня 2020 року, було утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду (п.1) та затверджено Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування (п.2).
Відповідно до пункту 3 Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування України, затвердженого постановою № 1340, основним завданням ДІАМ України є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, серед іншого:
здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил територіальними органами ДІАМ, уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських держадміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), під час провадження ними містобудівної діяльності;
Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 20.05.2021 внесено запис №1000701020000092252 про державну реєстрацію юридичної особи Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ України), унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України: 44245840.
Судами попередніх інстанцій акцентовано увагу на відсутності відомостей про виявлені ДІАМ України вчинені об`єктом нагляду порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності щодо об`єкта будівництва «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників, 55, 55а у                 м. Львові», як за наслідками державного архітектурно-будівельного контролю, так і державного архітектурно-будівельного нагляду.
В світлі спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що пунктами 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2022 року № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» Уряд постановив:
Припинити проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні».
За наявності загрози, що має негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави, а також для виконання міжнародних зобов`язань України протягом періоду воєнного стану дозволити здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) на підставі рішень центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах.
Отже, враховуючи вимоги Постанови № 303, здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) у період дії воєнного стану можливе на підставі рішень центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах за наявності загрози, що має негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави, а також для виконання міжнародних зобов`язань України.
Такий правовий підхід відповідає вже сформованій Верховним Судом позиції у постановах від 06.11.2024 у справі № 520/9243/22, від 16.01.2025 у справі №300/1209/24, від 20.01.2025 у справі № 140/1046/24, від 28 квітня 2025 року у справі № 380/19138/22.
Так, 12 лютого 2025 року на адресу ДІАМ України окружною прокуратурою направлено лист, у якому детально розписано порушення вимог містобудівного законодавства. Також окружною прокуратурою поставлено питання - чи буде ДІАМ України вживати заходи державного архітектурно-будівельного нагляду внаслідок прийняття спірного наказу від 20 грудня 2024 року № 298 шляхом призначення перевірки, звернення до суду тощо.
Проте, за змістом відповіді від 20 лютого 2025 року № 956/02/13-25 листи до центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах щодо ініціювання позапланових перевірок відповідно до пункту 2 Порядку № 303 не скеровувались.
Отже, за зверненням прокуратури ДІАМ не вжито заходів нагляду за об`єктом (виконавчий орган міської ради), який, затверджуючи МУО, зобов`язаний забезпечувати дотримання вимог містобудівної документації, а також міжнародних зобов`язань в сфері охорони об`єктів культурної спадщини - історичного ареалу         м. Львова.
Колегія суддів враховує, що в умовах дії Постанови КМУ № 303 реалізація функцій державного архітектурно-будівельного нагляду є ускладненою та залежить від погодження профільним міністерством. Оскільки ДІАМ України не ініціювала відповідну процедуру, позасудовий механізм усунення порушень виявився фактично заблокованим. 
За таких обставин звернення прокурора до суду є єдиним ефективним засобом захисту інтересів держави, що узгоджується із субсидіарним характером прокурорського представництва.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 вказано, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин.
З огляду на зазначене, колегія суддів критично оцінює покликання судів на висновки Верховного Суду у постановах від 31 січня 2024 року у справі                         № 380/13877/21, від 25 березня 2025 року у справі № 460/23417/23, оскільки останні були прийняті хоч і у подібних правовідносинах, проте за інших фактичних обставин, тому вказане не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства, та, відповідно, правові позиції у цій справі.
Щодо права прокурора на представництво інтересів держави в особі Львівської міської ради, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Статтею 140 Основного Закону України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Відповідно до статті 145 Конституції України гарантовано судовий захист прав місцевого самоврядування. 
Також згідно із зобов`язаннями, які взяті відповідно до статей 4, 6 та 14 Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (ратифікована згідно із Законом України № 1678-VII від 16 вересня 2014 року), Україна прагне зміцнення поваги до демократичних принципів, верховенства права та доброго врядування; забезпечує стабільність і дієвість демократичних інституцій; гарантує права людини і основоположні свободи, а також дбає про зміцнення судової влади та підвищення її ефективності.
Статтею 4 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі також Закон № 280/97-ВР) встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється на принципах, зокрема, судового захисту прав місцевого самоврядування.
Згідно із статтею 2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та Законів України.
Відповідно до статті 10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Згідно із частиною першою статті 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Водночас слід зазначити, що відповідно до Положення про Департамент архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради, департамент є виконавчим органом Львівської міської ради відповідно до ухвали міської ради від 04.02.2021 №32 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів», утвореним відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (п.1.1).
У постанові від 23 лютого 2024 року у справі № 300/2289/23 Верховний Суд дійшов таких висновків:
«54. Право органу місцевого самоврядування на звернення до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування, передбачено статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»; органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування (частина четверта статті 71).
56. «….» Отже, органи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду з позовом з метою реалізації своїх повноважень та забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування, а також захисту прав та інтересів відповідної територіальної громади.
80. «…» колегія суддів доходить висновку, що оскільки спеціальним законом у сфері регулювання містобудівної діяльності є Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», то звернення до суду з позовом про скасування МУО має здійснюватися з урахуванням вимог цього Закону.
82. «…» про відсутність у міськради права самостійно скасовувати рішення підконтрольного та підзвітного їй органу - виконавчого комітету та органу державного архітектурно-будівельного контролю, а саме - МУО наголосив Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 727/399/17, зазначивши, що МУО можуть бути скасовані у зв`язку з їх невідповідністю містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, проте таке скасування може бути наслідком здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду або за рішенням суду.
83. Отже, враховуючи особливості правового регулювання підстав та порядку скасування МУО, визначених частиною восьмою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у системному зв`язку з положеннями частини десятою статті 52 та статті 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Суд доходить висновку про наявність у Івано-Франківської міськради права самостійно звертатися до суду в інтересах територіальної громади та на виконання покладених на неї функцій, зокрема у сфері охорони встановленого порядку планування та забудови території, про скасування МУО, затверджених наказом Департаменту № 119 від 17 грудня 2021 року.»
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 600/2709/22-а, від 06 серпня 2025 року у справі                             № 560/9501/24.
Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від зазначених висновків.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 912/2385/18 (пункти 80, 81 постанови від 26 травня 2020 року) при вирішенні питання права звернення прокурора з позовом в інтересах держави, дійшла таких висновків:
«Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.».
З огляду на зазначені висновки, оцінюючи дотримання прокурором «розумного строку» перед зверненням до суду (10- 14 березня), колегія суддів виходить із пріоритету дотримання процесуальних строків, визначених статтею 122 КАС України. Зволікання з поданням позову задля очікування відповіді Ради після отримання відповіді ДІАМ (20 лютого) створило б ризик пропуску строку звернення до суду та втрати права на захист. Окрім того, Львівська міська рада мала бути обізнана про спірний наказ Департаменту ще з моменту його прийняття у грудні 2024 року. За таких умов, вжиті прокурором заходи повідомлення є достатніми для виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі вищезазначених органів.
Своєю чергою, неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права зумовило постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції на підставі частини першої статті 353 КАС України.
Оскільки суд касаційної інстанції направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, то у силу статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 238, 345, 353, 355, 356 КАС України 

У Х В А Л И В:
Касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року у справі № 380/5077/25 скасувати.
Справу за позовом керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, Державної інспекції архітектури та містобудування України до Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування направити для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді Верховного Суду                                                            С.М. Чиркін
                                                                                          Я.О. Берназюк
                                                                                          В.М. Кравчук