КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/5214/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 362/6271/25

05 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Російської Федерації про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що росія знищує і пошкоджує населені пункти України, пошкоджує майно громадян України та вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок злочинної військової агресії росії та порушенню нею низки міжнародно-правових актів, значна кількість населених пунктів і громадян України є заблокованими, окупованими, позбавлені свободи, перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі та медикаментів.
Також, позивач зазначив, що результатом збройної агресії особисто для нього стала втрата нормального мирного життя без щоденних побоювань за своє життя та життя рідних, за збереження майна, за безпеку пересування Україною, постійні відключення світла, у зв`язку з пошкодженням ворогом об`єктів цивільної інфраструктури, постійні сигнали повітряної тривоги, тощо; з початком збройної агресії росії проти України позивач позбавлений можливостей бути повноцінним членом суспільства та мати налагоджений побут і можливість вести повноцінне життя.
Позивач став свідком того, як російська військова техніка була застосована для обстрілів України, цивільного населення та українських військовослужбовців; вказане призвело до появи жертв серед цивільного населення; разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, зменшилась кількість робочих місць; все вищевказане безпосередньо вплинуло на життя позивача, оскільки йому довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, перебувати у бомбосховищах, коли сигнали повітряної тривоги лунають звід усюди, відновлювати прийнятний для себе рівень життя.
Зазначив, що він позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості на повернення з бомбосховища додому, налагодженого побуту й ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані позивача.
Повідомив, що внаслідок саме збройної агресії росії було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 pоку, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту.
Також, за змістом позову позивач наголосив на тому, що умови, в яких позивач проживає зараз, не дають можливості налагодити звичний для нього спосіб життя; усе до чого позивач прагнув раніше, тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилися на його моральному та фізичному стані.
Втративши можливість мирно проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми позивач відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає йому моральну шкоду. Позивач вимушений витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів.
Крім того, позивач посилається на те, що на сьогоднішній день він є військовослужбовцем та бере безпосередньо участь у бойових діях з метою забезпечення здійснення заходів із національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії росії, є учасником бойових дій з 2019 року, приймаючи учать у бойових діях, тому постійно вимушений перебувати в емоціональному напруженні, яке обумовлене необхідністю щоденно вбивати і знищувати ворога та відмовитися:
- від кохання та насолоджування власними дітьми, дружиною, батьками;
- від засинання о 22.00 годині та просинання о 07.00 годині;
- від щоденного душу, ванної, особистої гігієни;
- від теплого взимку, прохолодного в літку затишного житла, кухні, ліжка;
- від чистого, випраного одягу - білої сорочки, брюк, білизни;
- від телевізора, кінотеатру, кафе, басейну, прогулянок вулицями, парками рідного міста та іншого дозвілля;
- від власного автомобіля та власного робочого місця в сучасному кабінеті, власної справи/кар`єри;
- від зустрічі з друзями, родичами та спільних свят;
- від ще сотні простих речей, що роблять наше життя щасливим.
У підсумку, позивач зазначив, що завдана йому моральна шкода підпадає під всі пункти ч. 2 ст. 23 ЦК України, оскільки:
- він зазнав фізичного болю та страждань внаслідок збройної агресії росії у проекції через «інше ушкодження здоров`я» (а саме, через ушкодження морального здоров`я, яке є різновидом загального здоров`я людини);
- зазнав душевних страждань через протиправну агресію росії як щодо себе, так і родини, оскільки якість їхнього життя, безумовно, знизилася;
- зазнав душевних страждань у зв`язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію росї його майна, оскільки на забезпечення перебування його на війні пішли значні родинні кошти та припинив свої трудові відносини, під час поранення знищене власне екіпірування, через збройну агресію постраждала його честь і гідність як громадянина України.
З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 100 000 Євро.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення моральної шкоди.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 25 листопада 2025 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що на сьогоднішній день, ОСОБА_1 є військовослужбовцем та бере безпосередньо участь у бойових діях з метою забезпечення здійснення заходів із національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, він є учасником бойових дій у нашій країні з 2019 року, приймаючи учать у бойових діях, тому постійно вимушений перебувати в емоціональному напруженні, яке обумовлене наступним.
Вказує на те, що він зазнав фізичного болю та страждань внаслідок збройної агресії рф у проекції через «інше ушкодження здоров?я» (а саме через ушкодження морального здоров?я, яке є різновидом загального здоров?я людини); зазнав душевних страждань через протиправну агресію російської федерації як щодо себе, так і родини, оскільки якість їхнього життя, безумовно, знизилася; зазнав душевних страждань у зв?язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію російської федерації його майна, оскільки на забезпечення перебування його на війні пішли значні родинні кошти та припинив свої трудові відносини, під час поранення знищене власне екіпірування, через збройну агресію постраждала його честь і гідність як громадянина України.
В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Відповідач російська федерація, в особі уряду російської федерації, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлений в установленому порядку шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Київського апеляційного суду. Участь свого представника в судовому засіданні не забезпечив.
Відповідно до вимог статті 128, 130, 211 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності позивача та представника відповідача.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що  суд об`єктивно позбавлений можливості зробити висновок за твердженнями позивача про те, що викладені ним за змістом позову обставини відобразились на його матеріальному і моральному стані, - оскільки позивач не надав суду відомостей чи будь-якої іншої необхідної інформації стосовно свого матеріального і морального стану до повномасштабного вторгнення росії на територію України та введення воєнного стану в нашій державі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), є те, що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.
Із 2014 року Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку росії, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)).
Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії російської федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала росію державою-агресором (абзац шостий Звернення).
У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії росії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).
27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).
Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). росія своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі, право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.
02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто, заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:
(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди;
(2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Наприклад, в Італії в судовій практиці застосовуються різноманітні критерії для компенсації немайнової шкоди втілені у відповідних таблицях (наприклад, таблиці суду м. Риму (https://www.tribunale.roma.it/allegatinews/A_24405.pdf)).
Найбільш «авторитетним» вважаються Міланські таблиці (https://tribunale-milano.giustizia.it/cmsresources/cms/documents/Tabelle_milanesi_Danno_non_patrimoniale_ed._2021_2.pdf), які передбачають єдину систему розрахунку компенсації немайнової шкоди, що включає в себе як біологічну, так і іншу немайнову шкоду, зокрема, моральну.
В українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди. Тому, при визначенні грошової компенсації моральної шкоди, слід враховувати те, що: дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди.
Законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості).
Розмір грошової компенсації моральної шкоди, завданої особі внаслідок військової агресії рф проти України, може відрізнятися залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди. Такими обставинами можуть бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії рф проти України тощо.
Позивач просив стягнути з відповідача компенсацію завданої йому моральної шкоди в розмірі 100 000,00 євро, так як дії відповідача спричинили незворотні наслідки, які мали руйнівний вплив на його життя та змінило його звичний спосіб життя.
Дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами завданням йому моральної шкоди.
Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував встановлені у цій справі обставини, зокрема, перебування позивача у лавах Збройних Сил України.
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем на підтвердження факту отримання ним моральної шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди не було надано доказів, на які він посилався як на підставу своїх вимог в позові, що є його процесуальним обов`язком. Як і не надано доказів на підтвердження характеру його душевних страждань, тривалості та глибини цих страждань, істотності вимушених змін у житті позивача саме з вини відповідача, зокрема, висновків спеціалістів, експертів щодо погіршення психоемоційного стану позивача та наявності причинного зв`язку між таким станом та збройною агресією рф.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних й допустимих доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.
У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає.
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів" (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288).
Суд першої інстанції, надавши оцінку поданим позивачем доказів у їх сукупності, зробив обґрунтований висновок про те, позивачем, у силу вимог процесуального закону, не доведено свої позовні вимоги про завдання йому моральної шкоди.
Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, фактам та обставинам справи, оскільки оскаржуване рішення про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу прийнято на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторона посилалася як на підставу своїх вимог, дослідження наданих суду доказів, їх належної правової оцінки, з вірним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням нором процесуального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2026 року

Головуючий: Судді: