Справа № 149/1991/25
Провадження № 22-ц/801/394/2026
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дурач О. А.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року	Справа № 149/1991/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Панасюка О. С., 
з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Давидюка В`ячеслава Григоровича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Дурач О. А. в залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Приватне Акціонерне Товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 квітня 2025 року близько 17 години 40 хвилин водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «MAN TGL 8.250», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Київській в с. Махнівка Хмільницького району Вінницької області у напрямку м. Житомир, в районі 245 км, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись на велосипеді «ARDIS» у попутному напрямку, змінив напрямок руху ліворуч та виїхав на смугу руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 від отриманих травм загинув на місці події. 
За фактом ДТП Головним управлінням Національної поліції в місті Києві матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025020000000566. 
Згідно із висновком судово-медичної експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження №12025020000000566, ОСОБА_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми голови, шиї та грудної клітки: забитої рани в ділянці лівої вушної раковини, саден в лобовій ділянці справа, перелому шийного відділу хребта з переломом двох перших хребців, з ушкодженням мозку на цьому рівні, садна в ділянці лівого променево-зап`ясного суглобу, двох саден в ділянці правої кисті, саден в ділянці лівого кульового суглоба та лівого стегна; тупої травми грудної клітки - синця в ділянці грудної клітки зліва, переломів другого-четвертого ребер зліва без ушкодження пристінкової плеври, забій лівої легені. Вказані ушкодження, що складають сполучну травму, виникли від травматичної дії (ударів) тупих твердих предметів (в т. ч. виступаючі частини транспортного засобу, асфальтне покриття дороги тощо), 06 квітня 2025, перед настанням смерті, можливо, за обставин дорожньо-транспортної пригоди, як зазначено в обставинах справи у постанові. Смерть ОСОБА_3 настала від перелому на рівні шийного відділу хребта з переломами дуг перших двох шийних хребців та ушкодженням довгастого мозку на цьому рівні. Вказана травма шиї відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент її заподіяння (п. 2.1.3.е «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №б МОЗ України від 17.01.95.), стоїть в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_3 . Інші ушкодження, що складають сполучну травму, мають ознаки: тупої травми грудної клітки - тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, інші - легких, в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_3 не стоять. При судово-токсикологічній експертизі крові від трупа ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,7 проміле, що, відповідно орієнтовної таблиці, може вказувати на алкогольне сп`яніння середнього ступеня померлого перед настанням смерті.
Постановою про закриття кримінального провадження від 29 квітня 2025 року, прийнятої Старшим слідчим відділу СУ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області майором поліції Мазуром Ю. А., кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025020000000566 від 06 квітня 2025 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 , водія автомобіля марки «MAN TGL 8.250», державний номерний знак НОМЕР_1 .
складу правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.
У результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього у вигляді загибелі ОСОБА_3 , його близьким родичам, а саме дружині ОСОБА_1 та сину ОСОБА_4 було завдано матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим у них виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.
Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «MAN TGL 8.250», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок дії якого загинув потерпілий, була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP222028686 (чинного на дату ДТП). 
Керуючись положеннями ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV, який був чинний на момент ДТП, 18 квітня 2025 року представник позивачки повідомив страховика про настання страхового випадку та звернувся із заявами про виплату страхового відшкодування. 
Серед заявлених позивачкою вимог до відшкодування у межах страхового ліміту, містились 32 000 грн страхового відшкодування моральної шкоди належної дружині потерпілого, 32 000 грн страхового відшкодування моральної шкоди належної сину потерпілого та 288 000 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.
Втім на переконання позивачки, сума відшкодування моральної шкоди, яку має здійснити страховик є значно меншою ніж та фактична, яку було завдано, тому позивачка прийняла рішення про звернення в суд із позовом до водія транспортного засобу «MAN TGL 8.250», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким спричинено ДТП, за відшкодуванням решти розміру заподіяної шкоди, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди.
ОСОБА_1 зазначила, що смерть ОСОБА_3 є найглибшою та найважчою втратою для неї та малолітнього сина, яка не може бути відновлена. Ця подія є надзвичайною психотравматичною, спричинила та продовжує спричиняти їм тривалі та нестерпні душевні страждання. Незважаючи на те, що дружина та син не проживали постійно із загиблим близько 10 років, він залишався для них рідною людиною, джерелом підтримки, любові та виховання. Факт окремого проживання не нівелює емоційного зв`язку між чоловіком та дружиною, а також між батьком та дитиною, враховуючи наявність у сина діагнозу синдром Дауна , що вимагає значно більших зусиль та ресурсів. 
Втрата батька у юному віці ( ОСОБА_6 на момент загибелі батька було 13 років) є величезним ударом для його психіки. Синдром Дауна передбачає особливі потреби у розвитку, навчанні, соціалізації та підвищену залежність від допомоги та турботи батьків. Смерть батька, який активно надавав підтримку, ще більше загострює цю ситуацію.
Внаслідок загибелі ОСОБА_3 позивачка та їх син втратили можливість бачитися з ним, святкувати разом свята, дні народження, отримувати його увагу та підтримку у важливі моменти життя, а також його постійну матеріальну та фізичну допомогу по господарству, яка була особливо цінною у зв`язку з потребами дитини-інваліда. Ця втрата змінює їхнє ставлення до майбутнього, позбавляє відчуття повноцінної родини та створює значне додаткове навантаження на матір. 
Втрата чоловіка несе для позивачки не лише емоційні, а й соціальні та економічні наслідки. Їй доведеться адаптуватися до життя без чоловіка, що може включати значні зміни у фінансовому стані (враховуючи його матеріальну допомогу), перерозподіл обов`язків (особливо щодо догляду за дитиною-інвалідом) та порушення довгострокових життєвих планів, які вони будували разом. Догляд за дитиною з синдромом Дауна вимагає значних часових та фінансових витрат, і втрата підтримки батька додатково ускладнює це завдання для матері. 
Враховуючи те, що після смерті чоловіка (батька), дружина та син у майбутньому позбавлені будь-якої підтримки і допомоги від загиблого, а також те, що смерть ОСОБА_3 частково змінила їхнє життя у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, а також з урахуванням інвалідності сина та його діагнозу і необхідності забезпечення його особливих потреб, ОСОБА_1 визначила завдану їй та сину моральну шкоду у розмірі по 300 000 грн кожному, втім враховуючи розмір належних страхових виплат, позивачка у своїй позовній заяві просила суд:
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 204 000 грн решти моральної шкоди завданої смертю чоловіка внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , решти моральної шкоди завданої смертю батька внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року позов було задоволено частково та вирішено:
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю її чоловіка, ОСОБА_3 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки в розмірі 100 000 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , моральну шкоду, завдану смертю батька ОСОБА_3 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки в розмірі 100 000 грн.
Вирішено питання судових витрат.
У рішенні місцевий суд зазначив, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час дорожньо-транспортної пригода була застрахована, ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, становить 320 000 грн. 
Отже, деліктні відносини ОСОБА_2 по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, в даному випадку поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, де ПАТ «СК «ПЗУ Україна» як страховик завдавача шкоди відповідає перед ОСОБА_1 в межах суми страхового відшкодування, що в загальній сумі становить 32 0000 грн.
Суд першої інстанції погодися із розрахунками моральної шкоди, встановленої п. 27.3 ст. 27 Закону № 1961-IV, та розміру страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, здійсненими позивачкою відповідно до вимог закону.
Під час розгляду даної справи судом було встановлено, що заявлені позивачем вимоги не покриваються встановленим лімітом страхового відшкодування.
Не зважаючи на закриття кримінального провадження, ОСОБА_2 відповідає за завдання моральної шкоди на підставі п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України без вини як володілець транспортного засобу, так як шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу).
Суд першої інстанції зауважив, що у діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення не встановлено, потерпілий ОСОБА_3 в момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані середнього алкогольного сп`яніння (1,7 проміле) та як водій велосипеда грубо порушив Правил дорожнього руху України, а водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити наїзд на велосипедиста. 
Зазначені обставини, на переконання суду, в силу положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою для урахування ступеня вини потерпілого ОСОБА_3 та, відповідно зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, що заявлена, з 204 000 грн на позивача та їх спільної дитини з потерпілим до 100 000 грн на кожного з них. 
Водночас суд врахував та взяв до уваги обґрунтування розміру моральної шкоди, зазначеної позивачем, витрати ОСОБА_2 на поховання ОСОБА_3 у розмірі 10 000 грн, а також матеріальне становище відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, адвокат Давидюк В. Г. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду змінити, стягнувши з відповідача на користь позивачки моральну шкоду, завдану смертю її чоловіка, ОСОБА_3 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки в розмірі 30 000 грн та 50 000 грн моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , завданої смертю батька ОСОБА_3 .

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Панасюк О. С.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 січня 2026 року справу призначено до розгляду на 29 січня 2026 року о 09 год 10 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
У апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що при визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції не в повній мірі було враховано, що: 
- ОСОБА_3 перебував в стані алкогольного сп`яніння; 
- ОСОБА_3 грубо порушив правила дорожнього руху, змінивши напрямок руху та виїхав на зустрічну смугу руху автомобіля; 
- грубе порушення ОСОБА_3 правил дорожнього руху знаходиться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди; 
- ОСОБА_2 діяв відповідно до вимог Правил дорожнього руху; 
- ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 .
Судом першої інстанції також не було враховано, що позивач не проживала із загиблим більше 10 років, що свідчить про те, що шлюб існував лише формально. Не заважаючи на зазначені обставини, судом першої інстанції стягнуто на користь позивача моральну шкоду розмірі 100 000 грн.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки при визначенні розміру моральної шкоди матеріальному становищу ОСОБА_2 . 
Так, середньомісячний дохід ОСОБА_2 за перше півріччя 2025 року становив 22 916,66 грн, з яких останній сплачує 4 124,99 грн. податку з доходів фізичних осіб (18%) та 1 145,83 грн. військового збору (5%), відповідно отримує лише 17 645,84 грн. 
Також, у ОСОБА_2 наявна заборгованість перед АТ «Приватбанк» в розмірі 61 232,11 грн. 
З урахуванням таких обставин, розмір моральної шкоди 50 000 грн на користь сина потерпілого ОСОБА_4 та 30 000 грн на користь дружини потерпілого ОСОБА_1 є належним відшкодуванням, достатнім та таким, що відповідає принципу розумності та справедливості.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 

В судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, при цьому надано заяву про розгляд справи у їх відсутність.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, атому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
27 липня 207 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (зворот а. с. 23). 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (зворот а. с. 25).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою із інвалідністю з дитинства. Дитина проходить програми реабілітації, згідно індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю № 775 від 26 грудня 2024 року, має синдром Дауна (а. с. 26-27).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 (зворот а. с. 21).
Причиною смерті ОСОБА_3 є тупа травма шиї, що підтверджується довідкою про причину смерті № 39 від 07 квітня 2025 року (а. с. 22).
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 39 від 23 квітня 2025 року, проведеної в рамках кримінального провадження №12025020000000566, ОСОБА_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми голови, шиї та грудної клітки: забитої рани в ділянці лівої вушної раковини, саден в лобовій ділянці справа, перелому шийного відділу хребта з переломом двох перших хребців, з ушкодженням мозку на цьому рівні, садна в ділянці лівого променево-зап`ясного суглобу, двох саден в ділянці правої кисті, саден в ділянці лівого кульшового суглоба та лівого стегна; тупої травми грудної клітки - синця в ділянці грудної клітки зліва, переломів другого-четвертого ребер зліва без ушкодження пристінкової плеври, забій лівої легені. Вказані ушкодження, що складають сполучну травму, виникли від травматичної дії (ударів) тупих твердих предметів (в т. ч. виступаючі частини транспортного засобу, асфальтне покриття дороги тощо), 06.04.25, перед настанням смерті, можливо, за обставин дорожньо-транспортної пригоди, як зазначено в обставинах справи у постанові. Смерть ОСОБА_3 настала від перелому на рівні шийного відділу хребта з переломами дуг перших двох шийних хребців та ушкодженням довгастого мозку на цьому рівні вказана травма шиї відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент її заподіяння (п. 2.1.3 е «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р.), стоїть в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_3 . При судово-токсикологічній експертизі крові від трупа ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,7 проміле, що відповідно орієнтовної таблиці, може вказувати на алкогольне сп`яніння середнього ступеня померлого перед настанням смерті (зворот а. с. 60-61).
Як видно із постанови про закриття кримінального провадження від 29 квітня 2025 року старшого слідчого відділу СУ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області майором поліції Мазура Ю. А. в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12025020000000566, 06 квітня 2025 року близько 17 години 40 хвилин водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «MAN TGL 8.250», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Київській в с. Махнівка Хмільницького району Вінницької області у напрямку м. Житомир, в районі 245 км, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись на велосипеді «ARDIS» у попутному напрямку, змінив напрямок руху ліворуч та виїхав на смугу руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 від отриманих травм загинув на місці події. Даною постановою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025020000000566 від 06.04.2025 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 , водія автомобіля марки «MAN TGL 8.250», державний номерний знак НОМЕР_1 , складу правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (а. с. 20-21).
Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «MAN TGL 8.2501, державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок дії якого загинув потерпілий, була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ УКРАЇНА», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР222028686 (чинного на дату ДТП), що підтверджується витягом з Централізованої бази даних МТСБУ (зворот а. с. 28).
18 квітня 2025 pоку представник позивачки повідомив страховика відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявами на виплату страхового відшкодування: 32 000 грн страхового відшкодування моральної шкоди належної дружині потерпілого; 32 000 грн страхового відшкодування моральної шкоди належної синові потерпілого; 288 000 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника (зворот а. с. 29, 30-32).
Відповідно до розписки від 02 травня 2025 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_8 компенсацію у розмірі 10 000 грн (а. с. 110).
Як видно із податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, за перше півріччя 2025 року дохід ОСОБА_2 становив 137 500 грн (а. с. 104-108).
Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» віл 27 серпня 2025 року ОСОБА_2 має кредитну заборгованість у розмірі 61 232,11 грн (а. с. 109).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на момент вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно з вимогами статей. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Поняття джерела підвищеної небезпеки визначено у статті 1187 ЦК України, відповідно до якої під джерелом підвищеної небезпеки розуміють діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для осіб, які цю діяльність здійснюють, та інших осіб.
Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, відповідно до якого джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.
Таким чином, автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.
Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція вини заподіювача шкоди.
Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу.
Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Право на звернення до суду про компенсацію моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.
Відповідно до вимог статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути компенсована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, компенсується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Розмір моральної шкоди, яка підлягає компенсації, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов`язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяна майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров`ю потерпілого або його життю, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов`язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції врахував, що внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_3 помер, у зв`язку з чим його дружина та неповнолітній син, зазнали тяжких душевних страждань та переживань.
При цьому суд зауважив, що ДТП сталося із причин порушення потерпілим Правил дорожнього руху України, його нехтування правилами безпеки, а також те, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, що в свою чергу сприяло виникненню аварійної ситуації, в той час як вина водія ОСОБА_2 відсутня.
Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Виходячи із зазначених приписів законодавства суд зазначає, що позивачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а цивільно-правова відповідальність за завдану позивачу шкоду лежить на відповідачеві, як володільцю джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії якого було завдано шкоду позивачам, незалежно від наявності його вини у скоєні ДТП.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що потерпілий ОСОБА_3 мав умисел щодо спричинення собі шкоди, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком. Сама по собі відсутність технічної можливості уникнути не може вважатися непереробною силою, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації. Тому доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими.
Ураховуючи, що при судовому розгляді справи знайшов підтвердження факт порушення загиблим Правил дорожнього руху внаслідок нехтування ним правилами безпеки дорожнього руху, а також те, що потерпілий під час скоєння ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння, що сприяло виникненню аварійної ситуації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого до висновку про зменшення заявленого розміру моральної шкоди до 200 000 грн (у загальному розмірі), заподіяної позивачці, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина, який є особою з інвалідністю та потребує спеціального догляду та виховання.
Решта доводів апеляційної скарги фактично зводяться до доводів відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 та уже були оцінені при розгляді справи судом першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне визначення та застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку із апеляційним переглядом справи, слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Давидюка В`ячеслава Григоровича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за ним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий           В. В. Оніщук

Судді          Л. О. Голота

О. С. Панасюк