ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/27265/25
категорія 112030500

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщак Д.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Малинського відділу державної виконавчої служби у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - комунальна установа "Радомишльський психоневрологічний інтернат" Житомирської обласної ради про визнання протиправною та скасування постанови, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову начальника Малинського відділу державної виконавчої служби у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Грищенко Марини Миколаївни від 20.07.2025, винесену у виконавчому провадженні № АСВП 60046734 про накладення на неї штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, що становить 40780,70 грн.;
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з липня 2019 року позивачка у зв`язку зі стійким хронічним захворюванням постійно проживає та перебуває на повному державному утриманні в Комунальній установі "Радомишльський психоневрологічний інтернат" Житомирської обласної ради, що підтверджується відповідними документами про влаштування до закладу та реєстрацію місця проживання за адресою: м. Радомишль, вул. Гоголя, 1. Протягом усього періоду перебування в інтернатному закладі, тобто з 2019 року і до листопада 2025 року, позивачка не отримувала від державного виконавця жодних документів, пов`язаних з ходом виконавчого провадження № 60046734, у тому числі постанов про відкриття провадження, розрахунків заборгованості з аліментів, повідомлень про накладення арешту на кошти чи інших процесуальних документів. Лише 14.11.2025 на електронну пошту інтернатного закладу позивачці надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження разом з ідентифікатором для доступу до матеріалів в автоматизованій системі виконавчого провадження, що стало можливим виключно після того, як вона звернулася до відділу державної виконавчої служби у зв`язку з накладенням арешту на її банківський рахунок, на який надходить соціальна допомога по інвалідності з дитинства. До зазначеного часу всі документи виконавчого провадження надсилалися державним виконавцем на її попередню адресу реєстрації: с. Іванівка, Малинський район, Житомирська область, яка не є її фактичним місцем перебування з 2019 року. 18.11.2025 за допомогою працівників інтернату позивачка отримала доступ до автоматизованої системи виконавчого провадження та встановила, що постановою державного виконавця від 20.07.2025 на неї накладено штраф у розмірі 40780,70 грн, що становить 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, яка, згідно з розрахунком, станом на 01.07.2025 становила 81561,40 грн. Водночас з останнього наявного в матеріалах провадження розрахунку заборгованості станом на 01.06.2025 сума невиконаних аліментних зобов`язань визначена в розмірі 104590,05 грн. Позивачка вказує, що з моменту відкриття виконавчого провадження 17.09.2019 державним виконавцем не здійснювалося жодних стягнень з її доходів, хоча протягом усього цього періоду вона отримувала соціальну допомогу по інвалідності з дитинства як єдиний та постійний дохід. Крім того, у розрахунках заборгованості в графі "Розмір доходу (середня заробітна плата працівника для цієї місцевості)" вказані суми, які суттєво перевищують фактичні розміри соціальної допомоги, що позивачка отримувала на банківський рахунок, що, на її думку, призвело до штучного та необґрунтованого збільшення розміру заборгованості та, як наслідок, до незаконного застосування штрафної санкції.
У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 16.01.2026, відповідач зазначив, що виконавче провадження № 60046734 відкрито 12.09.2019 на примусове виконання судового наказу Старокостянтинівського районного суду від 30.08.2019 про стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постанова про відкриття виконавчого провадження 13.09.2019 була направлена на зареєстровану адресу боржниці в с. Іванівка, проте повернулася з відміткою "за закінченням терміну зберігання". З моменту відкриття провадження боржниця не здійснювала добровільних платежів на виконання аліментних зобов`язань. 27.05.2025 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржниці, яка того ж дня прийнята до виконання банками-учасниками електронного обміну. 20.07.2025 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 40780,70 грн відповідно до частини чотирнадцятої статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки сукупний розмір заборгованості перевищив суму платежів за три роки (81561,40 грн станом на 01.07.2025). Того ж дня винесено постанови про тимчасове обмеження боржниці у праві виїзду за кордон, керування транспортними засобами, користування зброєю та полювання, а також внесено відомості до Єдиного реєстру боржників. Розрахунок заборгованості здійснювався з урахуванням інформації, отриманої від Державної податкової служби, та мінімального гарантованого розміру аліментів. Відповідач наголошує, що до листопада 2025 року боржниця або будь-які інші особи не повідомляли державного виконавця про зміну місця її фактичного перебування чи проживання, хоча стягувач неодноразово звертався за довідками про неотримання аліментів. Крім того, арешт на рахунки боржниці накладено ще 27.05.2025, а вже в червні 2025 року з її рахунків здійснювалося списання коштів на користь стягувача.
Поясненнями третьої особи від 14.01.2026 КУ «Радомишльський психоневрологічний інтернат» Житомирської обласної ради повідомила, що ОСОБА_1 перебуває на утриманні закладу з липня 2019 року, має діагноз F10.1 та супутні захворювання, виражений ступінь обмеження функціонування. Про арешт рахунку стало відомо в листопаді 2025 року, після чого позивач звернулася до адміністрації закладу. Постанова про відкриття провадження надійшла на електронну пошту інтернату лише 14.11.2025. Розрахунок заборгованості завищений за 2019 рік через застосування середньої зарплати замість фактичної соціальної допомоги.
У поясненнях третьої особи щодо відзиву від 28.01.2026 КУ «Радомишльський психоневрологічний інтернат» Житомирської обласної ради зазначила, що відзив відповідача не відповідає дійсності, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження фактично не була отримана позивачем до 14.11.2025. Арешт рахунків у травні 2025 року не свідчить про належне повідомлення про існування провадження та про спірну постанову про штраф. Додатково надано інформацію ГУ ПФУ у Житомирській області про розміри соціальної допомоги по інвалідності з дитинства за 2019-2025 роки.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
10.04.2019 Старокостянтинівським районним судом видано судовий наказ № 683/948/19, яким стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. 
12.09.2019 Малинським відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження № 60046734, постанова про відкриття якого була направлена на зареєстровану адресу боржниці в с. Іванівка Малинського району Житомирської області, однак повернулася з відміткою про закінчення строку зберігання. 
З дати відкриття виконавчого провадження добровільні платежі на виконання аліментних зобов`язань боржницею не здійснювалися. 
27.05.2025 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржниці, яка того ж дня надіслана банкам та прийнята ними до виконання, а в червні 2025 року розпочалося примусове списання коштів з банківських рахунків боржниці на користь стягувача. 
20.07.2025 державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржницю штрафу в розмірі 40780,70 грн (50 відсотків суми заборгованості), оскільки сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.07.2025 становив 81561,40 грн, що перевищує суму відповідних платежів за три роки. 
Вважаючи постанову державного виконавця від 20.07.2025 протиправною та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з відповідним позовом. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство спрямоване на захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий розгляд його справи незалежним та неупередженим судом, утвореним відповідно до закону, у розумні строки, а також на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень. Принципи адміністративного судочинства, зокрема законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, офіційне з`ясування обставин у справі, забезпечують всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин у кожній адміністративній справі.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Питання примусового виконання судових рішень регулюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
У відповідності до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 5, 8 ч. 1 ст. 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням справедливості, неупередженості та об`єктивності; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
За змістом статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 
За правилами статті 26 Закону № 1404-VIIІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина восьма статті 19 Закону № 1404-VIII). Виконавець має право і обов`язок вчиняти виконавчі дії, спрямовані на встановлення майнового стану боржника, виявлення та опис його майна, накладення арешту на майно, стягнення коштів з рахунків боржника тощо.
Особливості виконання рішень про стягнення аліментів визначені статтею 71 Закону № 1404-VIII. Частина чотирнадцята цієї статті встановлює, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. 
Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому Законом, і перераховуються стягувачу. Законодавець не передбачає обов`язкового попередження боржника про накладення такого штрафу, оскільки його застосування залежить виключно від фактичного розміру заборгованості та періоду її існування. 
Водночас застосування штрафу є заходом державного примусу, який може бути оскаржений до суду в порядку адміністративного судочинства відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII .
Розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається відповідно до положень Сімейного кодексу України. 
Частина перша статті 195 Сімейного кодексу України передбачає, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. 
Частина друга цієї статті встановлює, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. 
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 Сімейного кодексу України).
Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.2005 № 173 "Про затвердження переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одну дитину, одного з подружжя, батьків, повнолітніх дитини, непрацездатних батьків". До таких доходів належать, зокрема, пенсії, щомісячні довічні грошові утримання суддів, у відставці, щомісячне довічне грошове утримання, державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю тощо. Таким чином, соціальна допомога по інвалідності з дитинства є доходом, з якого підлягають стягненню аліменти, присуджені у частці від доходу.
Порядок обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів деталізовано в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5. 
Пунктом 4 розділу XVI цієї Інструкції встановлено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати, квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником, заяв та (або) розписок стягувача, інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості, інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 2610/27695/2012 сформувала правову позицію, відповідно до якої саме на виконавця покладено обов`язок щомісячно обчислювати як розмір аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), так і заборгованість зі сплати аліментів і повідомляти про її існування та розмір сторонам виконавчого провадження, зокрема боржнику. 
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 682/3112/18, в якій зазначено, що постанова державного виконавця про накладення штрафу за несплату аліментів підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а її правомірність залежить від правильності визначення розміру заборгованості.
Відповідно до частин 1, 3 статті 48 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" під час перебування пенсіонера на повному державному утриманні у відповідній установі (закладі) йому виплачується 25 відсотків призначеної пенсії. У випадках, якщо розмір його пенсії перевищує вартість утримання, виплачується різниця між пенсією і вартістю утримання, але не менше 25 відсотків призначеної пенсії. Частина пенсії, що залишилася після виплати суми пенсії пенсіонеру та членам його сім`ї відповідно до частин першої і другої цієї статті, перераховується до установи (закладу), де пенсіонер перебуває на повному державному утриманні. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства. З 23.07.2019 ОСОБА_1 постійно проживає та перебуває на повному державному утриманні в комунальній установі "Радомишльський психоневрологічний інтернат" Житомирської обласної ради за адресою м. Радомишль, вул. Гоголя, 1, що підтверджується путівкою про влаштування до інтернату від 17.07.2019 № 147, витягом з наказу про зарахування на повне державне утримання від 23.07.2019 № 44, витягом з рішення про оцінювання повсякденного функціонування особи від 10.09.2025, а також довідкою про реєстрацію місця проживання від 29.07.2019 № 01-48/1146.
12.09.2019 Малинським відділом державної виконавчої служби у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження № 60046734. Постановою державного виконавця від 20.07.2025 на позивача накладено штраф у розмірі 40780,70 грн, що становить 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Згідно з розрахунком, заборгованість станом на 01.07.2025 становила 81561,40 грн. 
Застосовуючи наведені норми законодавства до конкретних обставин справи, суд зазначає, що ключовим для правомірності оскаржуваної постанови є правильність визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів. 
Відповідно до частини першої статті 195 Сімейного кодексу України заборгованість визначається виходячи з фактичного доходу платника аліментів. 
Позивачка протягом усього періоду виконавчого провадження мала фактичний дохід у вигляді державної соціальної допомоги по інвалідності з дитинства, яка відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.02.2005 № 173 є доходом, з якого стягуються аліменти. 
Суд звертає увагу на надані третьою особою пояснення та довідки про доходи, які свідчать про те, що державним виконавцем при складанні розрахунку заборгованості за період з квітня 2019 року по грудень 2019 року було використано відомості про доходи, які значно перевищують фактично отримані позивачем суми соціальної допомоги. 
Зокрема, судом встановлено, що у період з квітня 2019 року по січень 2026 року позивачу щомісячно нараховувались такі суми соціальної допомоги по інвалідності: у 2019 році - 1251,20 грн, у 2020 році - 1310,40 грн, у 2021 році - 1415,20 грн, у 2022 році - 1547,20 грн, у 2023 році - 1674,40 грн, у 2024 році - 1888,80 грн, у 2025 році - 1888,80 грн та у січні 2026 року - 2076,00 грн. 
При цьому, аналізуючи порядок виплати вказаних коштів, суд враховує положення статті 13 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", якими визначено, що особам з інвалідністю з дитинства, які перебувають на повному державному утриманні у будинках-інтернатах для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, стаціонарних відділеннях територіальних центрів соціального обслуговування тощо, виплачується лише 25 відсотків призначеного розміру державної соціальної допомоги. Різниця між розміром призначеної допомоги і сумою, яка фактично виплачується особі, що перебуває у відповідній установі, перераховується безпосередньо закладу, де проживає особа з інвалідністю. Дані кошти зараховуються на рахунки таких установ понад бюджетні асигнування та мають цільове призначення, а саме спрямовуються виключно на поліпшення умов проживання осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Таким чином, із загальної суми нарахованої соціальної допомоги позивачка фактично отримує лише 25 відсотків коштів, тоді як решта 75 відсотків автоматично перераховуються органами Пенсійного фонду України на рахунок інтернатного закладу.
Враховуючи вищевикладені обставини та нормативне обмеження щодо розпорядження коштами, суд констатує, що за спірний період позивачкою реально було отримано наступні суми щомісячних виплат: у 2019 році - 312,80 грн, у 2020 році - 327,60 грн, у 2021 році - 353,80 грн, у 2022 році - 386,80 грн, у 2023 році - 418,60 грн, у 2024 році - 472,20 грн, а у 2025 році - 590,25 грн. 
Отже, державний виконавець не вжив заходів для встановлення реального доходу позивачки, не направив запити до органів соціального захисту чи Пенсійного фонду України щодо розміру допомоги, не здійснював відрахувань з цього доходу, хоча арешт рахунків у травні 2025 року свідчить про те, що рахунок був відомий виконавцю.
Замість цього виконавець застосував положення частини другої статті 195 Сімейного кодексу України про визначення заборгованості виходячи із середньої заробітної плати для даної місцевості, хоча позивачка не є особою, яка "не працювала на час виникнення заборгованості" в розумінні цієї норми, оскільки мала постійний дохід у вигляді соціальної допомоги. Застосування середньої заробітної плати є винятком для випадків, коли фактичний дохід відсутній або не може бути встановлений. У даній справі дохід існував і міг бути встановлений шляхом витребування відповідних довідок. Невиконання виконавцем обов`язку встановити фактичний дохід призвело до штучного збільшення розміру заборгованості, що, в свою чергу, стало підставою для застосування штрафу в розмірі 50 відсотків.
Крім того, державний виконавець не дотримався обов`язку щомісячного обчислення та повідомлення боржника про розмір заборгованості, передбаченого пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень. 
Позивачка не отримувала жодних розрахунків до листопада 2025 року, що позбавило її можливості своєчасно оскаржити розрахунок та вжити заходів до погашення заборгованості. 
Хоча боржниця не повідомила виконавця про зміну місця перебування, вона зареєстрована за адресою інтернату з 2019 року, що підтверджується витягом про реєстрацію місця проживання. Виконавець мав можливість перевірити актуальну адресу реєстрації в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків або шляхом направлення запитів до органів реєстрації. Надсилання документів виключно на стару адресу без перевірки фактичного місця перебування, особливо враховуючи стан здоров`я позивачки та її перебування в спеціалізованому закладі, не відповідає принципам добросовісності та розумності, передбаченим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Арешт рахунків у травні 2025 року та списання коштів у червні 2025 року свідчать про те, що виконавець знав про існування рахунку та джерело доходу позивачки. Проте стягнення не здійснювалося систематично, а розрахунок заборгованості продовжував базуватися на середній заробітній платі. Це призвело до накопичення штучної заборгованості та застосування штрафу, який не відповідає реальному розміру невиконаних зобов`язань.
Крім того, суд вважає за необхідне проаналізувати природу штрафу як заходу юридичної відповідальності. Відповідно до принципу індивідуалізації відповідальності, при накладенні стягнення мають враховуватися характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини та майновий стан. У даній справі боржником є особа з тяжким хронічним психічним захворюванням, яка перебуває у закритій спеціалізованій установі. Об`єктивна можливість такої особи працювати чи отримувати додатковий дохід відсутня. Весь її дохід обмежений 25 % соціальної допомоги, що на сьогодні складає 590,25 грн. 
Таким чином, виникає ситуація, за якої особа фізично та юридично не може виконувати рішення суду в повному обсязі через те, що держава в особі пенсійних органів та адміністрації інтернату вже забирає 75 % її коштів. Накладення штрафу у розмірі понад 40000 грн на особу з місячним доходом менше 600 грн є проявом надмірного формалізму та порушенням принципу пропорційності. Такий штраф не виконує своєї стимулюючої функції, оскільки боржник у принципі не може його сплатити, а лише призводить до поглиблення стану соціальної незахищеності особи з інвалідністю.
Верховенство права як принцип адміністративного судочинства вимагає від суб`єкта владних повноважень не просто сліпого слідування букві закону, а й врахування контексту та мети норми. Стаття 71 Закону № 1404-VIII спрямована проти злісних ухилянтів, які мають майно та приховують доходи. Застосування цієї норми до особи, яка знаходиться на повному державному утриманні через свій стан здоров`я, без урахування її фактичної неспроможності впливати на процес виплати коштів, є несправедливим. Виконавець мав би переконатися у достовірності розрахунку заборгованості, врахувавши специфіку виплати соціальної допомоги особам в інтернатах, чого зроблено не було.
Також суд бере до уваги доводи третьої особи про те, що державний виконавець не реагував на звернення адміністрації інтернату щодо уточнення розрахунків. Неналежне виконання виконавцем обов`язку щодо об`єктивного з`ясування обставин справи призвело до винесення акта індивідуальної дії, який покладає на позивача непомірний тягар. Суд зазначає, що адміністративна процедура має бути прозорою та враховувати всі релевантні факти. Відсутність у матеріалах виконавчого провадження доказів того, що виконавець аналізував причини виникнення заборгованості та співвідносив розмір штрафу з реальним майновим станом непрацездатної особи, свідчить про необґрунтованість оскаржуваної постанови.
Отже, відповідач при винесенні оскаржуваної постанови від 20.07.2025 діяв не у спосіб, що передбачений законодавством, оскільки не забезпечив точність розрахунку заборгованості, на якій ґрунтується штраф, та не врахував особливий правовий статус позивача як особи на повному державному утриманні. Механічне застосування санкції без аналізу можливості її виконання та без належної перевірки вихідних даних про доходи боржника суперечить стандартам належного врядування.
Відповідач не надав доказів правомірності оскаржуваного рішення, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про наявність підстав для задоволення позову.
Отже, суд дійшов висновку, що постанова начальника Малинського відділу державної виконавчої служби у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Грищенко Марини Миколаївни від 20.07.2025, винесена у виконавчому провадженні № АСВП 60046734 про накладення штрафу у розмірі 40780,70 грн, є протиправною та підлягає скасуванню. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 9, 14, 122, 160, 168, 171, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 195 Сімейного кодексу України, статтями 1, 18, 19, 71, 74 Закону України "Про виконавче провадження", суд
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір" як особа з інвалідністю 2 групи.
Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Малинського відділу державної виконавчої служби у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (вул. Лисенка, буд. 19, м. Малин, Коростенський р-н, Житомирська обл., 11601, ЄДРПОУ 34829095), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - комунальна установа "Радомишльський психоневрологічний інтернат" Житомирської обласної ради (12201, Україна, Житомирська обл., Житомирський р-н м. Радомишль, вул. Гоголя, 1, ЄДРПОУ 03188429) задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Малинського відділу державної виконавчої служби у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грищенко Марини Миколаївни від 20.07.2025 у виконавчому провадженні № 60046734 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 40780,70 грн.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено:  05 лютого 2026 р.

05.02.26