МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 січня 2026 р.  	№ 400/13921/25 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенко В. В. за участю секретаря судового засідання Дидіної А.О. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу 
за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідача	Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , 	
про	визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн,	

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 з вимогами: визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, одноразової грошової допомоги в розмірі 211960 гривень, повного грошового забезпечення за період з 17.11.2024 року по 14.05.2025 року між стаціонарним лікуванням з урахуванням виплаченої суми 234669,74 гривень та грошового забезпечення з 02.06.2022 по 01.06.2023 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому, ОСОБА_1 колишньому майстре-номеру обслуги 2 мінометного взводу мінометної батареї 2 штурмового загону військової частини НОМЕР_1 , звільненому з військової служби наказом командира у відставку за станом здоров`я відповідно до пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , колишньому майстру-номера обслуги 2 мінометного взводу мінометної батареї 2 штурмового загону військової частини НОМЕР_1 , пораненому 14.11.2024 під час вибуху та такому що проходив лікування з 17.11.2024 по 14.05.2025, з урахуванням виплаченої суми 234669,74 гривень; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , колишньому майстру-номера обслуги 2 мінометного взводу мінометної батареї 2 штурмового загону військової частини НОМЕР_1 , одноразової грошової допомоги в розмірі 211960 гривень відповідно до Порядку, затвердженого постановою КМ України від 25.12.2013 №975, а також наказу Міністерства оборони України від 14.08.2014 №530; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 колишньому майстру-номера обслуги 2 мінометного взводу мінометної батареї 2 штурмового загону військової частини НОМЕР_1 , перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу за військовим званням, за період з02.06.2022 по 01.01.2023, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, на відповідній тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 колишньому майстру-номера обслуги 2 мінометного взводу мінометної батареї 2 штурмового загону військової частини НОМЕР_1 , перерахунок грошового забезпечення, а саме посадового окладу, окладу за військовим званням, за період з 01.01.2023 по 01.06.2023, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум; стягнути з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду в сумі 100000 гривень.
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що проходив військову службу у військовій частині на посаді майстра-номера обслуги та був звільнений з військової служби за станом здоров`я без проведення остаточного розрахунку та виплаті належних сум, а саме: 50% місячного грошового забезпечення відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оплати всього періоду після поранення за період з 17.11.2024 по 14.05.2025, а саме 6 повних місяців, одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності, а також перерахунок грошового забезпечення за 2022-2023 роки.
Відповідач позов не визнав, просив в його задоволення відмовити. Свою позицію виклав у відзиві, пославшись на безпідставність вимог позивача.
В судовому засідання в режимі відеоконференції представник відповідача підтвердив свою позиції, просив в задоволенні позову відмовити. Представник позивача в судове засідання не з`явився.
Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , 1981 р.н., з 29.04.2022 проходив військову службу за мобілізацію в Збройних Силах України, на посадах стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу, гранатометника відділення спеціальних дій взводу спеціальних заходів роти спеціальних дій загону спеціального призначення, а також майстру-номера обслуги 2 мінометного взводу мінометної батареї НОМЕР_2 штурмового загону та має військове звання молодший сержант.
03.06.2024 ОСОБА_1 був переведений для подальшої проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .
21.11.2024 ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання в районі н.п. Кремяне Кореневського району Курської області рф, внаслідок танкового обстрілу отримав бойову травму, після чого проходив тривале лікування. 
26.05.2025 рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №174/25/1311/в, ОСОБА_1 встановлено ІІІ групи інвалідності.
09.07.2025 наказом №198 по особовому складу, молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі п. «б» ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

1. Щодо 50% місячного грошового забезпечення
Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах: 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Натомість, позивач проходив військову службу за мобілізацію.
Щодо військовослужбовців, які проходять військову службу за мобілізацією встановлено інше правило, а саме абзацом 24 ч.2 ст.15 Закону, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їх призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, крім тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.1 Порядку та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, який затверджено постановою КМУ постанови КМУ від 17.09.2014 №460, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
З матеріалів справи вбачається, що позивач призваний на військову службу у квітні 2022 року, а звільнений в червні 2025 року (наказ від 27.06.2025 №40-РС), тобто проходив військову службу протягом 36 повних місяців.
Відповідно до наказу про звільнення №198, позивачу обраховано зазначену одноразову грошову допомогу виходячи з 36 повних місяців та призначено у розмірі 144% місячного грошового забезпечення (36х4%=144%), про що прямо зазначено в наказі від 09.07.2025 про виключення зі списків особового складу військової частини.
Позивач помилково посилається на необхідність застосування 50% грошового забезпечення за кожний повний рік проходження, оскільки зазначена норма не стосується військовослужбовців за мобілізацією. Розрахунок зазначеної одноразової грошової допомоги для військовослужбовців за мобілізацією проводиться лише з дня їх призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, та з обрахунку 4% за повний місяць проходження служби.
Строк проходження військової служби позивача (36 місяців) обраховано відповідачем правильно. Тому, визначена до виплати одноразова грошова допомога в розмірі 144% щомісячного грошового забезпечення також визначена правильно.
Права позивача у цьому випадку не порушенні, підстав для задоволення позову не вбачається.

2. Щодо одноразової грошової допомоги інвалідності або часткової втрати працездатності
Відповідно до ч.1 ст.16 Закону, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до п.п. «б» ч.1 ст.16-2 Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: у 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому встановлено відповідну групу інвалідності, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.
Відповідно до ч.6 ст.16-3 Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Відповідно до п.21 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, військовослужбовець, військовозобов`язаний, резервіст або особа, звільнена з військової служби, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, подають уповноваженому органу у паперовій або електронній формі засобами електронної пошти з дотриманням законодавства у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Таким чином, відповідно до вимог ст.ст.16, 16-2, 16-3 Закону, суд приходить до висновку, що у позивача є право на звернення про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку встановлення інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби.
Але, відповідно до п.21 Порядку, виплата зазначеної одноразової грошової допомоги здійснюється саме на підставі заяви військовослужбовця.
У цьому випадку, судом встановлено, що позивач під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 до командування з заявою про виплату одноразової грошової допомоги передбаченої ст.16 Закону не звертався.
Посилання позивача на рапорт від 07.07.2025 (арк.спр.25) суд не сприймає як належний доказ подання такої заяви. В зазначеному рапорті позивач просить про виплату йому, не одноразової грошової допомоги у зв`язку встановлення інвалідності ІІІ групи, а матеріальної допомоги у розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням. Командування військової частини розглянуло зазначений рапорт та відмовило у його задоволення шляхом накладення відповідної резолюції на ньому. Враховуючи що копію зазначеного рапорту з резолюцією надає саме позивач, суд робить висновок, що це рішення йому було доведено.
Тобто, у зазначеному звернення позивач не ставив питання про виплату йому одноразової грошової допомоги передбаченої ст.16 Закону, а тому суд позбавлений можливості визнати дії відповідача у цьому випадку протиправними.
Доказів того, що позивач звертався до відповідача саме з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги в порядку передбаченому Порядком №975, позивачем не надано. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову і в цій частині.
Разом з тим, суд вважає за необхідним роз`яснити позивачу, що він не позбавлений можливості звернутися з відповідної заявою про виплату одноразової грошової допомоги в порядку визначеному Порядком №975. Рішення про здійснення відповідної виплати приймає Міністерство оборони України, а уповноваженим органом на прийняття заяв, від військовослужбовців звільнених з військової служби є територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за місцем обліку колишнього військовослужбовця.

3. Щодо виплати додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень за період лікування
Відповідно до п.1-2 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні (отримують медичну та/або реабілітаційну допомогу у сфері охорони здоров`я в стаціонарних умовах) в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Таким чином, відповідно до цієї постанови, військовослужбовці, які отримали поранення пов`язане із захистом Батьківщини, мають право на виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно, за час: 1) перебування на стаціонарному лікуванні; 2) переміщуються під час стаціонарного лікування з одного лікувального закладу до іншого; 3) знаходяться у відпустці після поранення за висновком ВЛК.
Тобто, зазначена додаткова винагорода виплачується військовослужбовцю не за повний період лікування, а лише за ці три його частини.
Відповідач надав наказ №216 від 28.07.2025 відповідно до якого, позивачу було здійснено нарахування та виплата додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень за період стаціонарного лікування за період з 30.11.2024 по 16.01.2025, з 13.02.2025 по 07.03.2025. 
Факт виплати за цей період 234669,64 гривень, позивач підтверджує у позовній заяви.
З матеріалів справи не вбачається, що в інші періоди позивача проходив стаціонарне лікування. Наказ №216 від 28.07.2025 виданий командування військової частини на підставі рапорту позивача та наданих ним документів про проходження лікування. Якщо позивач незгоден з проведеними нарахуваннями, то у такому разі, він повинен надати суду докази перебування на стаціонарному лікування у конкретні періоди часу, не зазначені у наказі №216 від 28.07.2025. Натомість по цій справі позивачем таких доказів не надано.
При цьому суд звертає увагу, що в позовній заяві, позивачем заявлено про нарахування йому додаткової винагороди за весь час проходження лікування після поранення, але зазначений підхід не відповідає запровадженому постановою КМУ №168 підходу, оскільки, як вже зазначалося вище, додаткова винагорода виплачуються не за весь період лікування, а лише перебування на стаціонарному лікуванні.
Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав задоволення позову, оскільки доказів стаціонарного лікування на більший період ніж визначену у наказі №216 від 28.07.2025 позивачем не надано.

4. Щодо перерахунку грошового забезпечення за 2022-2023 рік
В позовній заяві позивач зазначає, що в період з 02.06.2022 по 01.06.2023 року його грошове забезпечення виплачувалося в заниженому розмірі, а саме: при встановленні посадового окладу та окладу за військовим званням було застосовано прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018, хоча відповідач повинен при встановленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням в період з 01.03.2022 по 01.06.2023 був застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений законом станом на 01.01.2022, 01.01.2023.
Під час розгляду справи, судом встановлено, що у військовій частині НОМЕР_1 , яка є відповідачем по цій справі, позивач проходив військову службу в період з 03.06.2024 по 28.07.2025. Тобто, в той період з 02.06.2022 по 01.06.2023 про можливе порушення своїх прав, зазначає позивач у позовній заяві, він проходив військову службу у інших військових частинах, а тому позивач не може нести відповідальності за правильність нарахування грошового забезпечення за ці періоди.
Оскільки, військова частина НОМЕР_1 не здійснювала нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцю ОСОБА_1 за період з 02.06.2022 по 01.06.2023, в її діях відсутня протиправність та порушення прав позивача. Враховуючи викладене, у задоволенні позову в цій частині належить відмовити.

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2022-2023 року позивач проходив військову службу у різних військових частинах: НОМЕР_3 та НОМЕР_4 . Конкретні строки проходження служби у кожній військовій частині суду не відомі. Враховуючи викладене, оскільки зазначені позовні вимоги не конкретизовані, суд не має можливість самостійно залучити належного відповідача, оскільки не володіє інформацію про обставини проходження служби позивачем у 2022 та 2023 році, а позивач чи його представник в судове засідання не з`явились.
Відмова в задоволенні позову в цій частині стосовно позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 , не перешкоджає зверненню позивача з цього питання з позовом до належного відповідача (відповідачів).

5. Щодо стягнення матеріальної шкоди
Відповідно до ч.1 ст.1167 КАС України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст.1172 КАС України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Таким чином, умовою стягнення моральної шкоди, є завдання шкоди протиправними діями відповідача. Але, як зазначено вище, в жодному з 4 позовних вимог, суд не встановив протиправності рішень, дій чи бездіяльності військової частини НОМЕР_1 . За таких обставин, відсутні будь-які підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
В цій частині позову також належить відмовити.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову повністю
Судові витрати відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
1. В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 НОМЕР_6 ) відмовити повністю. 
2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко   

Рішення складено в повному обсязі