КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
29 січня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/3657/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі представника позивача - адвоката Татько А. М.
представника відповідача - адвоката Дьяченко Н. Ю.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Кравця Ростислава Юрійовича, в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Ільєвої Т. Г.
від 06 жовтня 2025 року
у цивільній справі № 757/11294/25-ц Печерського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання правочину недійсним, 
В С Т А Н О В И В:
В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення АТ «Райффайзен Банк» відносно клієнта ОСОБА_1 про відмову від підтримання ділових відносин; визнати недійсним односторонній правочин, вчинений АТ «Райффайзен Банк» про розірвання укладеного з ОСОБА_1 договору, що був розірваний 26.01.2023.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на протиправність дій АТ «Райффайзен Банк» щодо одностороннього припинення надання банківських послуг та розірвання договору приєднання. Зазначав, що отримане повідомлення про відмову в підтриманні ділових відносин через встановлення «неприйнятно високого рівня ризику» мало суто формальний характер і не містило конкретних мотивів. Стверджував, що банк не надав жодних відомостей про те, коли, ким та за якими саме критеріями було прийнято рішення про віднесення позивача до категорії високоризикових клієнтів. Вважав, що дії відповідача є необґрунтованими, оскільки банк не навів жодних доказів вчинення позивачем підозрілих фінансових операцій. Наголошував на тому, що відповідач не скористався своїм правом та обов`язком витребувати додаткові документи чи пояснення для перевірки своїх підозр, що свідчить про невиконання вимог щодо мінімізації ризиків перед розірванням договору. Позивач звертав увагу суду на те, що за час обслуговування банк жодного разу не зупиняв його фінансові операції відповідно до статті 23 профільного Закону, що підтверджує відсутність реальних підстав для підозр. Вказував, що він пройшов належну ідентифікацію та верифікацію при відкритті рахунків, а доказів неактуальності наданих даних банк не надав. Посилався на те, що встановлення неприйнятно високого ризику можливе лише у виключних випадках, передбачених ч. 6 ст. 7 Закону про фінмоніторинг, зокрема при неможливості мінімізувати ризики, чого відповідачем доведено не було. Зазначав, що ігнорування банком адвокатського запиту щодо надання копій документів про причини розірвання договору позбавило позивача можливості перевірити законність таких обмежень у позасудовому порядку. Вважав, що повноваження банку щодо відмови від обслуговування не є абсолютними та необмеженими, про що свідчать численні висновки Верховного Суду у подібних справах. Стверджував, що відповідач не надав суду належних доказів дотримання внутрішніх процедур банку та вимог Положення НБУ № 65 при прийнятті оскаржуваного рішення. Акцентував увагу на відсутності документально оформленого висновку з чітким зазначенням конкретних підстав відмови, як того вимагає законодавство. Позивач переконаний, що відсутність фактичних підстав для застосування фінансових санкцій робить односторонній правочин банку таким, що суперечить актам цивільного законодавства. Вказував на порушення принципів належної перевірки клієнта, оскільки банк застосував найсуворіший захід впливу без спроби з`ясувати обставини діяльності клієнта. Підсумовуючи, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення банку, а також визнати недійсним правочин щодо розірвання договору, оскільки такі дії порушують його права споживача банківських послуг.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Кравець Р. Ю., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково погодився з позицією банку про правомірність встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику (НВР) виключно на підставі підозр щодо третьої особи - ОСОБА_2 , без проведення належної індивідуальної перевірки самого позивача. Звертає увагу на те, що господарська операція з купівлі-продажу корпоративних прав від 19.01.2023 на суму 28,6 млн грн не підпадає під критерії ризиковості, визначені внутрішньою Технологічною картою банку, та не має ознак фіктивності чи транзитності. Позивач наголошує, що банк не здійснив жодних заходів для з`ясування суті операції безпосередньо у клієнта, не надсилав запитів на отримання пояснень чи документів, чим порушив вимоги щодо обов`язковості мінімізації ризиків перед прийняттям рішення про розірвання відносин. Скаржник стверджує, що автоматичне поширення статусу НВР з одного клієнта на іншого без окремого обґрунтування та документального оформлення рішення щодо конкретної особи суперечить засадам ризик-орієнтованого підходу. Також апелянт вказує на відсутність належного офіційного документа про відмову у підтриманні ділових відносин, оскільки наданий банком висновок погоджений лише електронним повідомленням «ок» без накладення кваліфікованого електронного підпису, що, на думку позивача, позбавляє документ юридичної сили. Позивач акцентує, що індикатор підозрілої операції (SAR) може бути лише приводом для поглибленої перевірки, а не безумовною підставою для припинення обслуговування без спроби з`ясувати обставини. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду (зокрема, у постановах від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20 та від 30.10.2023 у справі № 522/14008/21), апелянт наголошує, що право банку на розірвання договору не є абсолютним і вимагає доведення обґрунтованості таких дій, чого відповідачем зроблено не було.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Дьяченко Н. Ю., в інтересах АТ «Райффайзен Банк», просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. 
Банк наголошує, що діяв у чіткій відповідності до Закону України № 361-IX та Постанови НБУ № 65, які зобов`язують суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від підтримання ділових відносин у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику. Відповідач зазначає, що позивачу було встановлено НВР як учаснику підозрілої діяльності іншого клієнта ( ОСОБА_2 ), що згідно з внутрішньою Технологічною картою банку є достатньою підставою для присвоєння аналогічного рівня ризику всім пов`язаним особам. Банк вказує, що наявність обґрунтованої підозри щодо можливої конвертації коштів у готівку та політичного фінансування через рахунки пов`язаних осіб надає банку право на одностороннє розірвання договору без необхідності доведення вини клієнта у судовому порядку, оскільки банк не є слідчим органом. Стосовно форми погодження рішення, відповідач стверджує, що погодження висновку відповідальним працівником через електронну пошту засобами внутрішньої комунікації відповідає внутрішнім процедурам банку та є належним доказом прийняття відповідного рішення. Також банк посилається на умови договору приєднання, якими клієнт погодився з правом банку відмовити в обслуговуванні у випадках, передбачених законодавством про фінансовий моніторинг.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивач підтримала апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів.
Представника відповідача проти задоволення скарги заперечила з підстави наведених у відзиві.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що 26.08.2021 між АТ «Райффайзен Банк» (далі - Банк, відповідач) та ОСОБА_1 (позивач) було укладено договір приєднання на отримання банківських послуг № CMDPE-1732433, в результаті чого позивач став клієнтом Банку та отримував банківські послуги.
Відповідно до п. 1.2. Договору № CMDPE-1732433, Договір банківського обслуговування (Договір) - укладений між Банком та Клієнтом договір, який складається з двох частин: а) індивідуальної частини Договору: Заяви про приєднання до Договору, а також інших заяв, додатків та додаткових угод; 
б) публічної частини Договору: Публічної пропозиції, Тарифів та «Правил банківського обслуговування клієнтів малого та мікробізнесу - фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність в АТ «Райффайзен Банк»» (далі - «Правила»), які оприлюднюються на Сайті Банку.
Пунктом 2 Договору № CMDPE-1732433 передбачено, що підписанням Заяви про приєднання Клієнт приймає Публічну пропозицію Банку, приєднується до Договору банківського обслуговування та висловлює повну та безумовну згоду з його умовами. Підписанням Заяви про приєднання Клієнт безумовно визнає, що Публічна пропозиція, Заява про приєднання, Правила, Тарифи разом зі всіма змінами у сукупності є Договором, складають його зміст, мають обов`язкову силу та застосовуються до відносин Сторін.
Згідно з пунктом 5 Договору, змінені Правила та Тарифи вважаються прийнятими Клієнтом, якщо до дати набрання ними чинності Клієнт не повідомить Банк про розірвання Договору. Відповідно до п. 7 Договору, підписанням Заяви про приєднання Клієнт підтверджує, що він ознайомлений та згоден з Правилами та Тарифами.
Пунктом 12 Договору № CMDPE-1732433 встановлено, що Банк має право відмовитися від надання Послуг, зокрема, від підписання Заяв, проведення операцій по Рахункам Клієнта, а також зупинити операції та/або здійснити блокування ПК, відмовити в обслуговуванні Клієнту та/або закрити Рахунок/Рахунки у випадках, передбачених законодавством України, а також Правилами.
Згідно з пунктом 13 Договору, Сторони безумовно визнають види та розмір відповідальності, підстави відмови від Договору та/або припинення надання Послуг, що визначені Договором.
Судовим розглядом встановлено, що в процесі перевірки операцій клієнтів Банку на предмет дотримання законодавства з питань запобігання легалізації доходів, отриманих злочинним шляхом, та фінансового моніторингу, в період з листопада 2022 - по січень 2023 року Банком було виявлено підозрілі операції по рахункам фізичної особи ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), де серед її контрагентів був присутній ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ). Так, з рахунку ОСОБА_1 в іншому банку на рахунок ОСОБА_2 була проведена оплата по договору на суму 28,6 млн грн, яка надійшла 19.01.2023.
За результатами проведеної перевірки ОСОБА_2 , відповідальним підрозділом Банку було складено ОБГРУНТОВАНИЙ ВИСНОВОК щодо сформованої підозри SAR 178-6/2/92 від 26.01.2023, Підозріла діяльність Код 900 (далі - Висновок від 26.01.2023). Відповідно до Висновку, ОСОБА_2 присвоєно неприйнятно високий рівень ризику (далі - НВР). В розділі «Загальний висновок» визначено, що операції мають заплутаний характер та можуть бути пов`язані з конвертацією безготівкових коштів у готівку, перевищення фінансового стану над зазначеним при встановленні ділових відносин, не надання клієнтом документів на запит банку, підозра на зв`язок з ПЕП. Зроблено висновок про відмову від підтримання ділових відносин з клієнтами шляхом припинення виконання видаткових операцій за ст. 15 п. 1 абзац 3 (встановлення НВР) Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» № 361-IX (далі - Закон № 361-IX).
У другій частині Висновку від 26.01.2023 «Характеристика інших учасників сумнівної діяльності» серед інших учасників вказано ОСОБА_1 (колишній чоловік ОСОБА_2 ).
Листом від 26.01.2023 за вихідним №81-23/2/67936 Банк повідомив позивача на електронну пошту про відмову від підтримання ділових відносин від 26.01.2023 у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику.
Звертаючись із позовом до суду, позивач вважав, що дії Банку є незаконними, оскільки не було проведено його індивідуальної перевірки, а рішення прийнято автоматично на підставі оцінки іншого клієнта, чим порушено його право на банківське обслуговування, яке підлягає захисту шляхом відновлення договірних відносин.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач як суб`єкт первинного фінансового моніторингу діяв у межах повноважень, наданих Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів…» та внутрішніми нормативними документами. Суд встановив, що на підставі виявлених підозрілих операцій за рахунками третьої особи ( ОСОБА_2 ) та встановлення їй неприйнятно високого ризику, банк правомірно поширив цей статус на позивача як на контрагента та учасника вказаних операцій. Суд дійшов висновку, що рішення банку оформлене належним чином через погодження обґрунтованого висновку уповноваженою особою засобами електронного зв`язку, що передбачено внутрішніми процедурами фінансової установи. Встановивши факт наявності у банку обґрунтованих підозр щодо характеру фінансових операцій, суд зазначив, що банк не зобов`язаний доводити винуватість клієнта у вчиненні злочину, а наявність ризику використання послуг банку з протиправною метою є самостійною та достатньою підставою для реалізації права на одностороннє розірвання договору відповідно до статті 15 профільного Закону. Також суд відхилив доводи позивача про необхідність електронного цифрового підпису на внутрішніх документах банку, визнавши надані докази допустимими та достатніми для підтвердження факту прийняття рішення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 7 Закону України № 361-IX, суб`єкт первинного фінансового моніторингу (Банк) зобов`язаний застосовувати у своїй діяльності ризик-орієнтований підхід. Сутність цього підходу полягає в тому, що Банк самостійно визначає рівень ризику клієнта, спираючись на критерії, встановлені законом та власними внутрішніми документами.
Реалізація цього підходу врегульована імперативними нормами спеціального законодавства. Так, згідно з частиною 6 статті 7 Закону № 361-IX, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин стосовно клієнтів у разі неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією.
Наслідком встановлення такого ризику є безальтернативний обов`язок банку припинити відносини. Згідно з частиною 1 статті 15 Закону № 361-IX, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від підтримання ділових відносин, у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.
Враховуючи дискреційний характер повноважень банку, Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі № 910/3245/19 вказав, що право банку відмовитися від договірних відносин не є необмеженим, а суди зобов`язані в кожному випадку досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту категорії «неприйнятно високий ризик» (НВР), перевіряючи наявність та зміст відповідних внутрішніх документів банку.
Досліджуючи матеріали справи на предмет дотримання Банком встановлених процедур, колегія суддів встановила, що відповідачем надано належні та допустимі докази, які регламентують алгоритм його дій та підтверджують правомірність прийнятого рішення.
Так, матеріалами справи підтверджено, що Банк у своїй діяльності керується наступними внутрішніми нормативними актами, наданими суду:
Програмою ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів, затверджену Постановою Правління №П-3/3 від 09.01.2018 (зі змінами) (витяг на а.с. 73-79; 126-131; 186-203, т. 1);
Програмою управління ризиками фінансового моніторингу, затверджену Постановою Правління №П-139/2 від 26.11.2021 (зі змінами) (а.с. 80-90, т. 1);
Технологічною картою про порядок дій при виявленні підозрілих фінансових операцій, затверджену Постановою Правління №71/2 від 25.06.2021 (а.с. 202-217, т. 1).
Системний аналіз вказаних внутрішніх документів свідчить про наявність чітко визначеної процедури, якої Банк дотримався у спірних правовідносинах:
Пунктом 2.5 Програми ідентифікації передбачено право уповноваженого працівника відмовити клієнту у підтриманні ділових відносин (у т.ч. шляхом розірвання договору) у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.
Пунктом 3.8 Програми управління ризиками визначено, що НВР може бути встановлено за результатами здійснення заходів належної перевірки клієнта та виявлення відповідних підстав.
Пунктом 6 Технологічної карти імперативно встановлено, що НВР присвоюється всім учасникам підозрілої діяльності, зазначеним в Обґрунтованому висновку (SAR), а також пов`язаним особам, якщо інше рішення не зазначено у самому висновку.
Суд першої інстанції вірно встановив першопричину виникнення спірних правовідносин: Банк, реалізуючи свої дискреційні повноваження, виявив підозрілу діяльність клієнта ОСОБА_2 (спроби зняття значних сум готівки, невідповідність операцій майновому стану, наявність негативної інформації). Встановлення НВР третій особі ( ОСОБА_2 ) безпосередньо зумовило необхідність оцінки ризиків пов`язаних з нею осіб.
На виконання внутрішніх процедур, 26.01.2023 відповідальним працівником Банку було складено та погоджено Обґрунтований висновок (SAR 178-6/2/92). Факт погодження зафіксовано засобами електронної пошти/системи Power Apps, що прямо передбачено пунктом 4 Технологічної карти як належний спосіб прийняття рішення.
У розділі «Характеристика інших учасників сумнівної діяльності» цього Обґрунтованого висновку (SAR) зазначено позивача ( ОСОБА_1 ). 
Відтак, з моменту фіксації позивача як учасника підозрілої діяльності у SAR, встановлення йому статусу «неприйнятно високий ризик» та подальша відмова від підтримання ділових відносин стали автоматичним та обов`язковим наслідком застосування пункту 6 Технологічної карти та пункту 2.5 Програми ідентифікації.
Таким чином, відповідач документально підтвердив наявність прозорих внутрішніх процедур та факт їх неухильного дотримання при прийнятті оскаржуваного рішення. Встановлення позивачу НВР ґрунтується на конкретних положеннях внутрішніх документів Банку та фактичних обставинах, зафіксованих у SAR, що повністю відповідає вимогам, викладеним у практиці Верховного Суду.
Колегія суддів наголошує, що фінансовий моніторинг не обмежується аналізом діяльності одного ізольованого суб`єкта. Ефективна система протидії відмиванню коштів вимагає аналізу ланцюгів транзакцій. Встановлений судом факт перерахування позивачем ( ОСОБА_1 ) значної суми коштів (28,6 млн грн) на рахунок особи, діяльність якої визнана Банком підозрілою та пов`язаною з «обготівкуванням» або незаконним фінансуванням, автоматично створює ризик використання Банку у схемні операції через рахунок позивача.
Доводи апелянта про те, що Банк повинен був спочатку витребувати документи (договір купівлі-продажу), є неспроможними в контексті виявлених ризиків.
Згідно з ч. 6 ст. 7 Закону № 361-IX, Банк встановлює НВР у разі неможливості мінімізувати виявлені ризики. У цій справі ризик полягав не у відсутності паперового договору, а у суті фінансової операції та особі контрагента. Надання позивачем формально бездоганного договору купівлі-продажу корпоративних прав не усунуло б підозр Банку щодо кінцевої мети використання цих коштів (обготівкування або фінансування протиправної діяльності через рахунки ОСОБА_2 ).
За таких обставин, процедура витребування документів носила би виключно формальний характер і не мала б жодного правового значення, оскільки формальна наявність договору не здатна спростувати об`єктивно існуючі ризики. Оскільки джерелом наповнення «підозрілого» рахунку ОСОБА_2 були саме кошти позивача, Банк обґрунтовано дійшов висновку, що подальше обслуговування позивача створює загрозу використання послуг банку для легалізації (відмивання) доходів. У ситуації, коли мінімізація ризику неможлива (бо ризик закладений у самій природі зв`язків та транзакцій клієнта), Банк зобов`язаний відмовити у підтриманні ділових відносин відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 361-IX. 
Оцінюючи правомірність дій Банку, колегія суддів враховує, що Відповідач є частиною міжнародної банківської групи (Raiffeisen Bank International). Відповідно до абзацу третього частини 1 статті 8 Закону України № 361-IX, групи, учасниками яких є суб`єкти первинного фінансового моніторингу, розробляють та впроваджують єдині правила фінансового моніторингу. Такі правила поширюються на всіх суб`єктів, що входять до групи.
Зазначена норма національного законодавства є прямою імплементацією Рекомендації 18 FATF («Внутрішній контроль, іноземні філії та дочірні компанії»). Згідно з цією Рекомендацією та Пояснювальною запискою до неї (INR.18), фінансові групи зобов`язані впроваджувати загальногрупові програми протидії відмиванню коштів, які повинні застосовуватися всіма філіями та дочірніми компаніями, що входять до складу групи. Впровадження єдиних правил (на виконання вимог ч. 1 ст. 8 Закону та Рекомендації 18 FATF) передбачає застосування в діяльності українського банку стандартів, які відповідають жорстким вимогам Директив ЄС (AMLD) та принципу «нульової толерантності» до ризиків.
Дії Банку щодо припинення відносин узгоджуються з Рекомендацією 10 FATF («Належна перевірка клієнтів»). Відповідно до пункту, що регулює «Неможливість здійснення належної перевірки» (Failure to satisfactorily complete CDD), якщо фінансова установа не може виконати вимоги щодо належної перевірки (в тому числі через неможливість знизити ризики до прийнятного рівня), вона «не повинна відкривати рахунок, розпочинати ділові відносини або здійснювати транзакцію, або повинна припинити ділові відносини».
Встановлення відповідачем неприйнятно високого ризику (НВР) позивачу та подальше розірвання договору є практичною реалізацією цих міжнародних стандартів, дотримання яких є обов`язком Банку для забезпечення цілісності фінансової системи.
Колегія суддів також враховує принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Підписанням Заяви про приєднання до Договору банківського обслуговування позивач створив у Банку обґрунтоване очікування, що він погоджується з усіма умовами обслуговування, включаючи право Банку на односторонню відмову від договору у разі встановлення неприйнятно високого ризику. Дії позивача щодо оскарження реалізації Банком договірного права, на яке позивач надав добровільну згоду при укладенні правочину, суперечать його попередній поведінці та порушують принцип добросовісності. 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами (pacta sunt servanda). Тлумачення умов договору повинно здійснюватися з урахуванням того, що сторони, реалізуючи принцип свободи договору (ст. 627 ЦК України), на власний розсуд погодили підстави для його припинення. У пункті 12 Заяви про приєднання сторони чітко визначили, що встановлення НВР є самостійною підставою для відмови Банку від договору. Оскільки ця умова є частиною дійсного договору, який має силу закону для сторін, Банк, застосувавши цю умову, діяв правомірно. 
Колегія суддів зазначає, що одностороння відмова від договору у тих випадках, коли вона допускається законом або договором, кваліфікується як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 727/898/19).
У даній справі правочин Банку щодо односторонньої відмови від договору вчинено у повній відповідності до договірної конструкції, погодженої сторонами (п. 12 Заяви, п. 9.1.5 Правил). Оскільки Банк правомірно реалізував своє право на відмову від договору, зобов`язання сторін припинилися. Позивач не довів наявності дефектів волі або волевиявлення Банку при вчиненні цього правочину. Сам по собі факт настання для Позивача негативних наслідків не свідчить про недійсність правочину, а наявність у Позивача бажання продовжувати користуватися послугами Банку не може бути підставою для примусового збереження договірних відносин всупереч волі іншої сторони.
При розгляді справи суд апеляційної інстанції керується стандартами доказування, визначеними процесуальним законом (ст. 12, 81, 89 ЦПК України). 
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Застосовуючи цей стандарт до обставин даної справи, колегія суддів констатує, що Банк надав сукупність доказів, які формують цілісну картину: наявність родинних зв`язків між учасниками операції (колишнє подружжя); синхронність дій та значні обсяги коштів; наявність обґрунтованих підозр щодо кінцевого отримувача коштів ( ОСОБА_2 ); відповідність дій Банку затвердженій «Технологічній карті», яка прямо передбачає встановлення НВР учасникам підозрілих схем.
З іншого боку, позивач не надав суду переконливих доказів, які б спростовували підозри Банку по суті. Сам по собі аргумент про «незапит документів» є процедурним і не пояснює економічної доцільності та прозорості транзакції на 28,6 млн грн в умовах воєнного стану. За таких умов, версія Банку про те, що позивач є елементом ризикової схеми, виглядає вірогіднішою, ніж твердження позивача про звичайну господарську діяльність, яка випадково збіглася з підозрілою активністю його колишньої дружини.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про дефектність форми рішення Банку (погодження електронним повідомленням «ок»). Питання внутрішньої організації процесів фінансового моніторингу та порядку документування заходів належить до повноважень суб`єкта первинного фінансового моніторингу, який самостійно розробляє та впроваджує внутрішні документи згідно з частиною 1 статті 8 Закону № 361-IX. Надані Банком докази (скріншоти з внутрішньої системи, листування уповноважених осіб) є достатніми для підтвердження того факту, що рішення про встановлення НВР було прийняте уповноваженою особою - відповідальним працівником за проведення фінансового моніторингу. Відсутність КЕП на внутрішньому робочому повідомленні не спростовує факту волевиявлення Банку на припинення відносин. Суд оцінює правомірність дій по суті, а не формальну відповідність внутрішніх віз вимогам до зовнішніх документів. Для клієнта (позивача) юридичним фактом є отримання офіційного повідомлення про розірвання договору, яке було належним чином надіслане.
Колегія суддів зазначає, що оскільки передумовою захисту права особи, що звернулась до суду, є встановлення факту його порушення, невизнання або оспорення, а судовим розглядом встановлено правомірність дій Банку та відсутність порушення прав Позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, є самостійною та достатньою підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 904/3368/18). За таких обставин, надання оцінки ефективності обраного позивачем способу захисту є недоцільним.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, дійшовши обґрунтованого висновку, що дії Банку були необхідними, пропорційними виявленим ризикам та відповідали меті законодавства у сфері фінансового моніторингу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Кравця Ростислава Юрійовича, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 03 лютого 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов