ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/20285/22
Провадження № 22-ц/820/49/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,
секретар судового засідання Заворотна А. В.,
з участю: відповідачки ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року (суддя Стефанишин С. Л., повне судове рішення складено 22 серпня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, Обслуговуючий кооператив «Сімейне», про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розподіл майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд 

у с т а н о в и в :
У вересні 2022 року ОСОБА_4 , звертаючись до суду із вказаним позовом з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 22 березня 2023 року, зазначав, що з 02 травня 2015 року по 22 вересня 2022 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . За час перебування у шлюбі набули право вимоги за Договором пайової участі у будівництві № 21-24/10 від 24 жовтня 2018 року зблокованого житлового будинку АДРЕСА_1 та автомобілі марки «AUDI A6» 2001 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 , який знаходиться у його користуванні, марки «AUDI A4» 2013 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN- НОМЕР_4 , який знаходиться у користуванні ОСОБА_1 . Договір відступлення права вимоги укладався на ім`я дружини. Обидва автомобілі також зареєстровані на її ім`я.
24 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги по Договору пайової участі у будівництві № 21-24/10 від 24 жовтня 2018 року, згідно з умовами якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги до Обслуговуючого кооперативу «Сімейне» і стає кредитором за договором. За цим договором новий кредитор одержує право вимагати від боржника виконання своїх зобов`язань щодо будівництва будинку з будівельним номером АДРЕСА_2 . Відповідно до довідки № 01 від 24 жовтня 2018 року ОСОБА_6 сплатив пайові внески за договором на суму 816350,00 грн. 
Через його постійну зайнятість на роботі підготовкою документів для здійснення реєстраційних дій займалась ОСОБА_1 . Після подання позовної заяви про розірвання шлюбу 06 вересня 2022 року від нотаріуса дізнався про те, що право власності на спільний будинок зареєстровано за ім`я матері дружини ОСОБА_2 30 листопада 2020 року. Вважає, що відповідачки діяли недобросовісно з метою позбавити його права на частину нерухомого майна. 
Тому позивач просив: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя зблокований житловий будинок АДРЕСА_3 , автомобілі марки «AUDI A6» 2001 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , марки «AUDI A4» 2013 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55460708 від 02 грудня 2020 року та державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зблокований житловий будинок АДРЕСА_3 ; провести поділ майна подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину зблокованого житлового будинку АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності на вказане майно, та виділивши йому в особисту приватну власність автомобіль марки «AUDI A6» 2001 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 з припиненням права власності ОСОБА_1 на вказаний автомобіль. В особисту приватну власність відповідачки просив виділити автомобіль марки «AUDI A4» 2013 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN- НОМЕР_4 , припинивши право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль. Стягнути з ОСОБА_1 на його користь різницю вартості часток у спільному майні подружжя в розмірі 132903,40 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року позов задоволено. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 майно: зблокований житловий будинок АДРЕСА_3 ; автомобілі марки «AUDI A6» 2001 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 та марки «AUDI A4» 2013 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN- НОМЕР_4 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55460708 від 02 грудня 2020 року та державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зблокований житловий будинок АДРЕСА_3 . 
Проведено поділ майна подружжя. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину зблокованого житлового будинку АДРЕСА_3 , припинивши право спільної сумісної власності на вказане майно.
Виділено ОСОБА_4 в особисту приватну власність автомобіль марки «AUDI A6» 2001 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 , припинивши право власності ОСОБА_7 на вказаний автомобіль.
Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_7 автомобіль марки «AUDI A4» 2013 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN- НОМЕР_4 , припинивши право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 різницю вартості часток у спільному майні подружжя в розмірі 132903,40 грн.
ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо житлового будинку, в апеляційній скарзі просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. Посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Суд першої інстанції не взяв до уваги докази сплати коштів за будинок її матір`ю ОСОБА_2  і видану останній довідку про сплату повного внеску за будинок, яка стала підставою для реєстрації права власності. Позивач не надав доказів про сплату спільних коштів подружжя за будинок. Укладення договору про відступлення права вимоги між ОСОБА_6 і нею без доказів оплати за цим договором і довідки про виконання умов договору не могло бути підставою для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя. Суд не звернув увагу на невідповідність площі будинку - у договорі пайової участі в будівництві № 21-24/10 та договорі про відступлення права вимоги від 24 жовтня 2018 року площа котеджу складає 128,84 кв. м, предметом поділу є будинок площею 131,3 кв. м. Вважає, що в справі не йде мова про презумпцію спільної власності подружжя на спірний будинок, яку треба спростувати. Позивач як один із подружжя намагається спростувати право особистої власності ОСОБА_2 на будинок. При цьому жодних доказів того, що за будинок були сплачені саме кошти подружжя не надає. Суд припустився помилки, не виділивши іншу частину спірного будинку їй у власність. 
У відзиві ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Умови договору про відступлення права вимоги по Договору пайової участі у будівництві № 21-24/10 від 24 жовтня 2018 року були виконані, а належний подружжю будинок незаконно зареєстрований за ОСОБА_2 . 
Рішення суду в частині поділу транспортних засобів не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.
У засіданні апеляційного суду відповідачка, її представник і представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали. Позивач і його представник апеляційну скаргу не визнали.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 02 травня 2015 року по 22 вересня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 80 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м за 481928 грн. 
Відповідно до договору пайової участі в будівництві № 21-24/10 від 24 жовтня 2018 року між ОК «Сімейне» та асоційованим членом кооперативу ОСОБА_6 , пайовик вступає, а кооператив приймає пайовика в асоційовані члени кооперативу та зобов`язується забезпечити будівництво зблокованих житлових будинків по АДРЕСА_5 . Пайовик зобов`язується сплатити пайовий внесок, взяти участь в реалізації статутної мети і завдань кооперативу для отримання у власність зблокованого житлового будинку АДРЕСА_6 загальною проектною площею 128,84 м кв. в об`єкті. Загальний розмір пайового внеску пайовика визначається кооперативом та становить на день укладення договору 816350 грн, що еквівалентно 29000 доларів США, з розрахунку 6336,15 грн за один квадратний метр загальної площі будинку, що еквівалентно 225,09 доларів США, без внутрішніх оздоблювальних робіт. 
Згідно з довідкою ОК «Сімейне» № 01 від 24 жовтня 2018 року ОСОБА_6 сплатив пайові внески за 128,84 кв. м (загальна проектна площа) згідно з договором пайової участі в будівництві № 21-24/10 від 24 жовтня 2018 року шляхом внесення в кооператив будівельних матеріалів на суму 816350 грн. 
24 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги по Договору пайової участі у будівництві № 21-24/10, за умовами якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги до ОК «Сімейне» і стає кредитором за договором. За цим договором новий кредитор одержує право вимагати від боржника виконання своїх зобов`язань щодо будівництва будинку з будівельним номером АДРЕСА_2 . На момент укладення цього договору сторони врегулювали між собою питання взаєморозрахунків (пункт 2.1.). Сторони не мають взаємних претензій фінансового характеру (пункт 2.2.). 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 309092705 від 06 вересня 2022 року право власності на спірний зблокований житловий будинок зареєстровано 30 листопада 2020 року за ОСОБА_2 на підставі довідки ОК «Сімейне» № 21 від 26 листопада 2020 року. 
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.
Задовольняючи позов про скасування державної реєстрації прав, поділ майна подружжя, суд виходив з того, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін і підлягає поділу між ними в рівних частках. 
Висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги про належність будинку ОСОБА_2 не заслуговують на увагу з таких підстав.
У силу статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).
На підставі частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Відповідно до частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частини 2 і 3 статті 372 ЦК України).
За загальним правилом усе майно, яке набуто подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норми чинного законодавства визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Водночас, указана презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. 
Подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки сторін є рівними.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до пункту 22 цієї постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі. 
Відповідно до статі 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та інші папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 ЦК України).
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» у редакції, чинній на час укладення договору 24.10.2018, майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.
Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Перед укладенням 24 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 договору про відступлення права вимоги по Договору пайової участі у будівництві № 21-24/10 ОСОБА_1 17.10.2018 відчужила квартиру АДРЕСА_4 , набуту подружжям у шлюбі. Договір купівлі-продажу квартири укладений відповідачкою за згодою чоловіка (а. с. 162-163, т. 1).
Суд підставно не взяв до уваги докази сплати ОК «Сімейне» внеску за договором № 21-24/10 від 24.06.2018 ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 30.06.2020 на підставі довіреності серії НОЕ № 319990 від 10.01.2020 (квитанції № 3_32 на суму 816350 грн, і № 5_32 на суму 15587 грн), довідку ОК «Сімейне» № 21 від 26.11.2020 про повну сплату ОСОБА_2 пайового внеску, письмове пояснення ОСОБА_6 .
Відповідно до умов договору про відступлення права вимоги по Договору пайової участі у будівництві № 21-24/10 первісний кредитор ОСОБА_6 передає, а новий кредитор ОСОБА_1 приймає на себе право вимоги до ОК «Сімейне» і стає кредитором за договором. За цим договором новий кредитор одержує право вимагати від боржника виконання своїх зобов`язань щодо будівництва будинку з будівельним номером АДРЕСА_2 . На момент укладення цього договору сторони врегулювали між собою питання взаєморозрахунків (пункти 1.1., 2.1.). 
Тому підстав для сплати ОСОБА_2 пайового внеску ОК «Сімейне» за той самий об`єкт нерухомого майна у 2020 році не було.
Установивши, що право вимоги до ОК «Сімейне» щодо будівництва зблокованого житлового будинку подружжя ОСОБА_9 набуло під час проживання у зареєстрованому шлюбі, презумпція їх спільної сумісної власності на це майно не спростована відповідачками, суд обґрунтовано визнав, що на нерухоме майно поширюється режим спільної сумісної власності, а відповідно підлягають задоволенню вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55460708 від 02 грудня 2020 року та державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на зблокований житловий будинок, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цього будинку.
Доводи апеляційної скарги вказаний висновок суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів.
На підставі частин 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших учасників судового процесу. 
Відповідачки не надали суду належних, допустимих і достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, право на яке набуто у період шлюбу.
ОСОБА_1 у засіданні апеляційного суду не заперечувала, те, що батьки надавали кошти на придбання майна для їхньої з позивачем сім`ї. 
Підстав для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про скасування рішення і державної реєстрації права власності та розподіл зблокованого житлового будинку в межах доводів апеляційної скарги немає. 
Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність площі будинку у договорі пайової участі в будівництві № 21-24/10, договорі про відступлення права вимоги (128,84 кв. м) та будинку, що є предметом поділу (131,3 кв. м), як на підставу для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, апеляційний суд не приймає до уваги, так як договором пайової участі в будівництві № 21-24/10 від 24.10.2018 передбачено можливість збільшення/зменшення фактичної площі будинку порівняно з проектною площею (пункт 2.7.). 
Разом з тим, ОСОБА_4 пред`явив вимогу про визнання об`єктом права спільної сумісної власності зблокованого житлового будинку. Обраний спосіб захисту є неефективним, а тому ця вимога задоволенню не підлягала.
Такий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини 2 статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Метою заявленої позивачем у справі, що переглядається, вимоги про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. 
Вимога про витребування будинку також не є ефективним способом захисту порушеного права.
Установлено, що у житловому будинку фактично проживала сім`я Швеців. ОСОБА_2 не проживає в Україні і не використовує будинок для своїх потреб.
Задоволення позову про скасування рішення і державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на зблокований житловий будинок, розподіл об`єкта нерухомості та виділення у власність позивача 1/2 частини цього будинку захистить його порушені права.
Суд першої інстанції фактично не витребував будинок з незаконного володіння ОСОБА_2 , проте в абзаці першому резолютивної частини рішення помилково вказав про задоволення цієї вимоги. Рішення суду в цій частині належить змінити і виключити в абзаці першому резолютивної частини рішення посилання на задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.
При поділі майна подружжя суд першої інстанції припустився помилки і не виділив у власність ОСОБА_1 1/2 частину зблокованого житлового будинку.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними. 
Тому рішення суду в частині розподілу зблокованого житлового будинку необхідно змінити і доповнити абзац п`ятий резолютивної частини рішення реченням такого змісту: «Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину зблокованого житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 131,3 кв. м, житловою площею 47 кв. м».
В решті рішення суду в частині задоволення позовних вимог про скасування рішення і державної реєстрації права власності та розподіл зблокованого житлового будинку потрібно залишити без змін. 

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року в частині задоволення позову про визнання зблокованого житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року в частині розподілу зблокованого житлового будинку змінити і виключити в абзаці першому резолютивної частини рішення посилання на задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та доповнити абзац п`ятий резолютивної частини рішення реченням такого змісту: «Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину зблокованого житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 131,3 кв. м, житловою площею 47 кв. м».
 
В решті рішення суду в частині задоволення позовних вимог про скасування рішення і державної реєстрації права власності та розподіл зблокованого житлового будинку залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Повне судове рішення складено 14 січня 2026 року.

Суддя-доповідач        О. І. Талалай

Судді  А. П. Корніюк

І. В. П`єнта