ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/3614/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г., 

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи: 
ТОВ "Фінансова компанія "Ел.Ен.Груп": Калачик В.В.,
ОСОБА_1: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ел.Ен.Груп"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 (колегія суддів у складі: Майданевич А.Г., - головуючий, Коротун О.М., Сулім В.В.)
та ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.07.2025 (суддя Омельченко Л.В.) 
у справі № 910/3614/25
за заявою ОСОБА_1 
про неплатоспроможність, 

ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи та стислий зміст заяви
1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 (далі - Боржник), введено процедуру реструктуризації боргів боржника. 
2. 23.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ел.Ен.Груп" (далі - Заявник) подало заяву з грошовими вимогами до Боржника (далі - Заява) у сумі 29800,20 грн заборгованості за договором кредиту та 4844,50 грн судових витрат. 
3. Заяву мотивовано посиланням на невиконання Боржником своїх зобов`язань за договором про споживчий кредит №1701492 від 25.04.2024 (далі - Кредитний договір), право вимоги за яким відступлене Заявнику на підставі договору факторингу №04092024 від 04.09.2024 (далі - Договір факторингу).
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
4. 04.09.2024 ТОВ "Фінансова компанія "Незалежні фінанси" та Заявник уклали Договір факторингу, за умовами якого ТОВ "Фінансова компанія "Незалежні фінанси" відступило Кредитору своє право вимоги, зокрема, за Кредитним договором, укладеним з Боржником. 
5. Відповідно до реєстру боржників до Договору факторингу Заявник набув право грошової вимоги до Боржника в загальній сумі 29800,20 грн, з яких: 10000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту (основна сума боргу), 14800,20 грн - сума заборгованості за відсотками, 5000,00 грн - сума заборгованості за штрафами. 
6. На підтвердження заявлених до Боржника грошових вимог Заявник надав суду:
- копію Кредитного договору;
- копію анкети-заявки на кредит №1701492 від 25.04.2024;
- витяг з реєстру боржників; 
- копію платіжного доручення від 25.04.2024; 
- копію довідки про видачу кредитних коштів; 
- копію паспорту споживчого кредиту; 
- копію Договору факторингу та додатків до нього;
- розрахунок заборгованості.
7. За змістом наданої Заявником копії Кредитного договору, його укладено між ТОВ "Фінансова компанія "Незалежні фінанси" (далі - Кредитодавець) та Боржником (позичальник), підписано в порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію".
8. За умовами Кредитного договору, кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у пункті 1.2 Кредитного договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом відповідно до графіку платежів та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки / терміни, що визначені Кредитним договором. 
9. Кредит надавався з метою задоволення потреб позичальника, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Загальний розмір кредиту становить 10000 грн (пункт 1.2 Кредитного договору). 
10. Кредит надавався загальним строком на 349 днів за умови виконання позичальником графіку платежів, з 25.04.2024 (дата надання кредиту). Строк, на який надавалася окрема частина кредиту, встановлено графіком платежів. Повернення кредиту, сплата комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом мала здійснюватися позичальником відповідно до графіку платежів, наведеного у додатку №1 до Кредитного договору. Остаточний термін (дата) повернення кредиту, сплати комісії та процентів за користування кредитом (за умови дотримання Графіку платежів) - 09.04.2025 (дата остаточного погашення заборгованості). Денна процентна ставка складає: (36517,00 грн / 10000,00 грн) / 349 днів * 100% = 1,05% (пункти 1.3 - 1.5 Кредитного договору).
11. Відповідно до пункту 2.1 Кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти № НОМЕР_1 .
12. У наданих Заявником графіку платежів і паспорті споживчого кредиту не зазначено комбінації цифр і літер, які є одноразовим паролем-ідентифікатором, за допомогою якого Боржник підписав ці документи, зокрема, наведеного Заявником одноразового ідентифікатора (одноразового пароля) 214353. 
13. Заявник не надав доказів передачі / надсилання Кредитодавцем на адресу Боржника одноразового ідентифікатора, а також того, що надані Заявником копії документів створювалися в порядку, визначеному Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", підписувалися електронним підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору).
14. Надана Заявником копія платіжного доручення №36224080 від 25.04.2024 щодо перерахування Кредитодавцем Боржнику коштів у сумі 10000,00 грн не містить обов`язкових реквізитів, встановлених пунктами 51, 52 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 №75 (далі - Положення). Зокрема, у вказаному платіжному дорученні зазначено помилковий ідентифікаційний код платника ТОВ "Фінансова компанія "Незалежні фінанси" - 40484607 замість правильного 44620708; не зазначено посаду та прізвище уповноваженої особи платника. 
15. Видана Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК "Контрактовий дім" Кредитодавцю довідка №7/11903993 від 18.06.2025 про успішність операції з перерахування сумі кредиту в розмірі 10000,00 грн не містить відомостей щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу зазначених коштів на картковий рахунок, який належить саме Боржнику. 
16. Також Заявник не надав доказів існування будь-яких правовідносин між Кредитодавцем і ТОВ "Фінансова компанія "Контрактовий дім", договору на здійснення операцій з переказу грошових коштів між зазначеними особами, ліцензії ТОВ "Фінансова компанія "Контрактовий дім" на здійснення діяльності з надання фінансових послуг". 
Стислий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
17. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2025, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025, відмовлено у визнанні Заявника кредитором Боржника. 
18. Судові рішення мотивовано недоведеністю існування заборгованості Боржника перед Заявником на суму 29800,20 грн, зокрема, зарахування Кредитодавцем коштів на рахунок Боржника, а отже, й правомірності нарахування відсотків та штрафів за прострочення платежу. 
Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника 
19. Заявник подав касаційну скаргу, в якій просить зазначені постанову та ухвалу господарських судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу в частині розгляду грошових вимог Заявника до Боржника направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
20. Касаційну скаргу (з урахуванням заяви про усунення недоліків) подано з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
21. Заявник посилається на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 09.02.2023 у справі №640/7029/19, від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, щодо застосування приписів статей 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію"; від 31.08.2022 у справі №280/4456/20, від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19, щодо застосування статей 5, 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг"; від 04.03.2021 у справі №908/1879/17, щодо застосування положень статті 86 Господарського процесуального кодексу України.
22. Заявник наголошує, що укладення електронного договору без реєстрації в особистому кабінеті, отримання одноразового ідентифікатора та його введення є технічно неможливим, а використання одноразового ідентифікатора підтверджує волевиявлення позичальника. Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно неможливим.
23. Натомість апеляційний суд фактично поставив можливість визнання укладення електронного договору у залежність від надання кредитором окремих доказів передачі одноразового ідентифікатора, його відображення у тексті паперових копій документів та додаткового доведення належності такого ідентифікатора Боржнику.
24. Також Заявник звертає увагу на те, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не розбить такий доказ недопустимим, а можливість неврахування такої копії виникає лише за умови, якщо оригінал електронного доказу не поданий та існують обґрунтовані сумніви щодо відповідності копії оригіналу. При цьому Кредитор стверджує, що він подав усі докази, на які він посилався, саме в електронній формі через підсистему "Електронний суд". 
25. Крім того, Заявник зазначає про порушення господарськими судами під час розгляду справи положень статей 74, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки доказів у їх сукупності. 
26. На думку Заявника, господарський суд апеляційної інстанції запровадив підвищений стандарт доказування, який не передбачено статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, застосувавши норми матеріального права без урахування суб`єктного складу правовідносин. 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
27. Інші учасники справи у встановлений судом термін відзивів на касаційну скаргу не подали. 
Позиція Верховного Суду
28. Керуючись вимогами статей 14, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги.
29. Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до Боржника у справі про неплатоспроможність, які, за доводами Заявника, виникли на підставі Кредитного договору, укладеного в порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію", права за яким відступлено Заявнику на підставі Договору факторингу.
30. У силу частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
31. Статтею 113 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою четвертою "Відновлення платоспроможності фізичної особи" КУзПБ.
32. За визначенням, наведеним у статті 1 КУзПБ, грошове зобов`язання (борг) - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. 
33. За змістом частини 1 статті 122 КУзПБ, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією у справі про неплатоспроможність фізичної особи або фізичної особи - підприємця здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.
34. Конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (частина 1 статті 45 КУзПБ).
35. Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги.
36. Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (висновки наведені у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19).
37. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду щодо порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство, ролі та обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16).
38. У справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17).
39. У попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18).
40. При цьому для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 914/2404/19, від 28.01.2021 у справі № 910/4510/20).
41. Верховний Суд, зокрема, у постанові від 22.12.2022 у справі №910/14923/20 наголосив, що для запобігання визнанню необґрунтованих вимог до боржника та порушенню цим прав його кредиторів до доведення обставин, пов`язаних із виникненням заборгованості боржника-банкрута, пред`являються підвищені вимоги.
42. Сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому:
- перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку;
- при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості;
- під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку.
43. Розглядаючи кредиторські вимоги, суд у силу приписів статей 45 - 47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог, з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19, від 29.03.2021 у справі №913/479/18).
44. Системний аналіз цих приписів засвідчує, що законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом розгляду в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. Запроваджений законодавцем підвищений стандарт доказування у справах про банкрутство для кредиторів приводить у випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог до прийняття рішення судом про відмову у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності, допустимості, достовірності та вірогідності, передбаченим статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України.
45. Правовий висновок про обґрунтованість відмови суду у визнанні грошових вимог до боржника внаслідок неподання заявником належних і достатніх документальних доказів відповідного зобов`язання при поданні заяви про визнання таких вимог сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.04.2019 у справі №910/21939/15, від 28.07.2020 у справі №904/2104/19.
46. Отже, Верховний Суд стало та послідовно дотримується позиції про необхідність застосування до заявника кредиторських вимог до боржника у справі про банкрутство (неплатоспроможність) підвищеного стандарту доказування в разі виникнення сумнівів щодо обґрунтованості таких вимог. Верховний Суд не вбачає підстав для відступлення від наведених правозастосовних висновків під час розгляду цієї справи, тому відхиляє викладені в касаційній скарзі аргументи Заявника, які зводяться до заперечення проти таких висновків. 
47. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі з договорів та інших правочинів.
48. Однією зі сторін у зобов`язанні є кредитор, який може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Водночас боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора (статті 510, 512, 514, 517, 518 Цивільного кодексу України). 
49. Зокрема, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 Цивільного кодексу України). 
50. За доводами Заявника, заявлені ним грошові вимоги до Боржника, відступлені йому за Договором факторингу, виникли з договору про споживчий кредит №1701492 від 25.04.2024 (Кредитного договору), проти факту укладення якого Боржник заперечує. 
51. Згідно з частинами 1, 3 статті 1054 зазначеного Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
52. Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та / або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього (частина 1 статті 13 Закону України "Про споживче кредитування").
53. У статті 1 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформленою в електронній формі.
54. Відповідно до положень статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, крім визначених Цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію, зокрема, про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); технічні засоби ідентифікації сторони тощо (частина 2).
55. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частини 3, 4).
56. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 
- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6).
57. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору (частина 8).
58. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12).
59. У силу статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
60. Згідно з наведеними у статті 1 зазначеного Закону визначеннями: електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
61. Розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг (частина 1 статті 13 Закону України "Про електронну комерцію").
62. Відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, врегульовано Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", згідно з положеннями статті 5 якого електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
63. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Для підтвердження достовірності походження та цілісності електронного документа може використовуватися електронна печатка. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. У разі створення електронного документа з використанням більш як одного електронного підпису та/або більш як однієї електронної печатки його створення завершується накладанням електронного підпису або електронної печатки останнім підписувачем чи створювачем електронної печатки відповідно до технології створення такого електронного документа (стаття 6 зазначеного Закону).
64. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством (стаття 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").
65.  Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (стаття 8 зазначеного Закону). 
66. Господарський процесуальний кодекс України передбачає подання учасниками справи господарському суду електронних доказів та визначає у статті 96, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет) (частина 1).
67. Електронні докази подаються у формі документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина 2).
68. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частини 3-5).
69. Верховний Суд неодноразово зазначав про відсутність підстав ототожнювати електронний документ та електронний доказ. 
70. Так, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 15.07.2022 у справі №914/1003/21 зазначив, зокрема, що на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом.
71. Водночас подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19, на які посилається Заявник у касаційній скарзі).
72. У постанові від 03.08.2022 у справі №910/5408/21 Верховний Суд також наголосив, що поняття електронного документа та електронного доказу не є тотожними, оскільки поняття електронного доказу є значно ширшим, та, окрім власне електронних документів, оформлених відповідно до статей 5, 6 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг", включає в себе будь-яку інформацію в цифровій формі, що має значення для розгляду справи, в тому числі повідомлення, відправлені електронною поштою або іншими засобами електронного зв`язку.
73. Виходячи з положень Керівництва "Електронні докази в цивільному та адміністративному процесі", ухваленого Комітетом міністрів Ради Європи 30.01.2019 (далі - Керівництво), Верховний Суд у зазначеній постанові звернув увагу, зокрема, на важливість дотримання принципу недискримінації при дослідженні електронних доказів, згідно з яким суди не повинні відмовляти в прийнятті електронних доказів і не повинні заперечувати їх юридичну силу лише тому, що вони зібрані та / або подані в електронній формі; сторонам має бути дозволено подавати електронні докази в оригінальному електронному форматі без необхідності надання роздруківок. 
74. Електронні докази повинні оцінюватися так само, як і інші види доказів, зокрема, щодо їх прийнятності, автентичності, точності та цілісності. Обробка електронних доказів не повинна бути невигідною для сторін або надавати несправедливу вигоду одній із них (преамбула "базові принципи" Керівництва).
75. У межах, прийнятних відповідно до національного законодавства та на розсуд суду електронні дані повинні прийматися як автентичний доказ, допоки інша сторона не наведе відповідні обґрунтовані доводи на спростування цього. Достовірність електронних доказів презюмується до тих пір, поки немає розумних сумнівів у протилежному (пункти 21, 22 Керівництва).
76. При цьому суди можуть вимагати аналізу електронних доказів експертами, особливо коли порушуються складні доказові питання або якщо є підозри щодо маніпулювання електронними доказами (пункт18 Керівництва). 
77. Під час дослідження електронних доказів має відбуватись належна ідентифікація таких доказів. Це означає, зокрема, що будь-яка технологія, яка підтверджує автентичність, точність і цілісність даних, повинна бути прийнята.
78. Кожен електронний доказ (оригінал) зазвичай містить таку приховану інформацію як метадані. Метадані - це відомості про інші дані, і іноді їх називають "цифровим відбитком" електронних доказів. Він може включати важливі доказові дані, такі як дата й час створення чи модифікації файлу чи документа, або автор, а також дата й час, коли дані були надіслані. Безпосередній доступ до метаданих зазвичай недоступний. 
79. Метадані забезпечують необхідний контекст для оцінки доказів (даних) так само, як поштовий штемпель забезпечує контекст для оцінки звичайного (паперового) листа та його змісту. Суди повинні усвідомлювати потенційну доказову цінність метаданих, у випадку коли інша сторона оспорює достовірність доказу (авторство, цілісність, автентичність). Метадані можуть бути використані для відстеження та ідентифікації джерела та адресата повідомлення, даних про пристрій, який створив електронні докази, дати, часу, тривалості та типу доказів. Метадані можуть бути релевантними або як непрямі докази (наприклад, вказівки на найбільш релевантну версію документа), або як прямі докази (наприклад, якщо даними файлу маніпулювали). Ця настанова також релевантна у випадку втрати метаданих. 
80. Також Керівні принципи Комітету Міністрів Ради Європи щодо механізмів онлайн вирішення спорів у цивільному та адміністративному судочинстві CM(2021)36-add5-final від 16.06.2021 передбачають, що використання електронних доказів може створити особливі проблеми для сторони, яка бажає оскаржити справжність або цілісність таких доказів. У разі оскарження електронних доказів, тій стороні, яка подає ці докази, може знадобитися продемонструвати їх справжність, наприклад, через надання метаданих або отримання відповідного розпорядження про отримання додаткових даних від інших осіб, як-от постачальників трастових послуг. Правдивість електронних даних можна довести будь-яким способом, наприклад, за допомогою кваліфікованих електронних підписів або інших аналогічних методів ідентифікації й забезпечення цілісності даних. Варто дотримуватися положень національного законодавства, які встановлюють доказову силу державних (офіційних) електронних систем, що генерують електронні докази. Крім того, сторонам варто дозволити оскаржувати свідчення експертів, якщо такі свідчення можуть визначити результат розгляду (принцип 11).
81. Крім наведеного, Верховний Суд у постанові від 03.08.2022 у справі №910/5408/21 вказав на презумпцію цілісності (достовірності) електронних доказів, що означає, що доказ вважається цілісним (достовірним), поки інша сторона цього не спростує.
82. Під час вирішення спорів щодо правовідносин, які виникли у зв`язку з укладенням у електронній формі кредитних договорів згідно з положеннями Закону України "Про електронну комерцію", підписання яких позичальники заперечували, Верховний Суд неодноразово (зокрема в постановах від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, на які посилається Заявник у касаційній скарзі) зазначав, що:
- важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі;
- якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа;
- електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору;
- це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом;
- при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
83. У зазначених постановах Верховний Суд погодився з висновками господарських судів попередніх інстанцій про належне підтвердження укладення між сторонами договору фінансового кредиту, зважаючи на підписання його за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, та зазначив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та / або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства (кредитавця) за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
84. У цій справі господарські суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду Заяви не врахували наведеного та, як наслідок, передчасно відхилили грошові вимоги Заявника до Боржника. 
85. За змістом оскаржуваних ухвали та постанови господарських судів попередніх інстанцій, на підтвердження своїх грошових вимог до Боржника Заявник надав, зокрема, копії Кредитного договору, графіку платежів та паспорту споживчого кредиту, стверджуючи про укладення його в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи "Незалежні фінанси" шляхом надсилання на телефонний номер Боржника одноразового ідентифікатора для підписання цих документів та підписання його Боржником введенням такого одноразового ідентифікатора (одноразового пароля 214353).
86.  Відхиляючи наведені доводи Заявника про підписання Кредитного договору в зазначений спосіб, господарські суди першої та апеляційної інстанцій послались на ненадання ним доказів передачі / надсилання на адресу боржника вказаного одноразового ідентифікатора, належності цього одноразового ідентифікатора саме Боржнику, а також відсутність зазначення відповідної комбінації цифр і літер у графіку платежів та паспорті споживчого кредиту. 
87. Однак господарські суди залишили поза увагою наведені правові позиції Верховного Суду щодо належного підтвердження укладення сторонами електронного договору, зокрема, за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора із застосуванням сайту продавця / кредитодавця, а також щодо порядку дослідження електронних доказів. 
88. Так, зазначивши про те, що наявні в матеріалах справи копії Кредитного договору, графіку платежів та паспорту споживчого кредиту не можуть вважатися електронними документами (копією електронного документа), господарські суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що статтею 96 Господарського процесуального кодексу України та статтями 5, 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, зокрема, подання електронного документа у візуальній формі шляхом відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною, із засвідченням паперової та / або електронної копії електронного доказу в порядку, встановленому законом. 
89. Подання процесуального документа (заяви, скарги, клопотання тощо) відповідно до положень статті 6 Господарського процесуального кодексу України в електронній формі через електронний кабінет підсистеми "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з використанням кваліфікованого електронного підпису, зокрема, засвідчує підтвердження заявником відповідності електронних копій документів, доданих до відповідної заяви (скарги, клопотання), їх оригіналам. 
90. Відхиляючи як неналежні докази, додані до Заяви, поданої через електронний кабінет Заявника в підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС, господарські суди першої та апеляційної інстанцій не навели конкретних підстав для висновку про невідповідність їх приписам статей 76, 96 Господарського процесуального кодексу України, статей 5, 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", зокрема, вимогам законодавства до електронних копій документів, адже подання електронного доказу в копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим та / або неналежним. 
91. Водночас, враховуючи заперечення Боржником факту укладення Кредитного договору та наявність сумнівів щодо створення документів, на які посилається Заявник, у порядку, визначеному Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", підписання їх електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) уповноваженої особи, господарським судам відповідно до вимог частини 5 статті 96 Господарського процесуального кодексу України слід було витребувати у Заявника оригінали відповідних електронних доказів (поданих Заявником у копіях) та надати їм належну правову оцінку з точки зору їх прийнятності, точності, цілісності та автентичності, можливості ідентифікації підписантів з урахуванням застосованої технології. Зважаючи на встановлення господарськими судами незазначення відповідного одноразового паролю-ідентифікатора на графіку платежів та паспорті споживчого кредиту, необхідно було також з`ясувати, чи є вони окремими електронними документами та / або невід`ємною частиною Кредитного договору як цілісного електронного документа. 
92. Натомість саме неподання Заявником на вимогу суду оригіналів зазначених електронних доказів могло би стати підставою для неприйняття до уваги поданих ним копій згідно з вимогами зазначеної статті процесуального законодавства та усталеною практикою Верховного Суду щодо її застосування. Однак господарські суди попередніх інстанцій відхилили надані Заявником копії електронних доказів як наналежні без витребування їх оригіналів, як того вимагає частина 5 статті 96 Господарського процесуального кодексу України. 
93. Крім того, господарські суди першої та апеляційної інстанції належним чином не дослідили на підставі наданих учасниками справи доказів обставини щодо фактичного перерахування Кредитодавцем Боржнику відповідної суми кредитних коштів, право вимоги щодо повернення якої відступлено Заявнику за Договором факторингу. 
94. Зокрема, дослідивши надану Заявником копію платіжного доручення про перерахування ТОВ "Фінансова компанія "Незалежні фінанси" Боржнику коштів у сумі 10000 грн, господарські суди встановили, зокрема, обставини зазначення в ній неправильного коду ЄДРПОУ ТОВ "Фінансова компанія "Незалежні фінанси" та незазначення посади та прізвища уповноваженої особи платника. З огляду на таке господарські суди дійшли висновку про відсутність підстав вважати, що перерахування коштів за таким платіжним дорученням відбулося. 
95. Однак такий висновок не ґрунтується на наданні правової оцінки зазначеному доказу в сукупності та взаємозв`язку з іншими, наявними у справі доказами, зокрема, довідкою, виданою Кредитодавцю про успішність операції з перерахування суми кредиту в розмірі 10000 грн, проведеної ТОВ "Фінансова компанія "Контрактовий дім". 
96. Натомість господарські суди першої та апеляційної інстанції послались на ненадання доказів існування правовідносин між Кредитодавцем і ТОВ "Фінансова компанія "Контрактовий дім", ліцензії на здійснення зазначеною особою діяльності з надання фінансових послуг, не з`ясувавши роль платіжного посередника при функціонуванні відповідного платіжного сервісу в Україні (з урахуванням загальновідомої інформації), не обґрунтувавши сумніви щодо можливості законного використання Кредитодавцем такого сервісу для здійснення переказів коштів, зокрема, внаслідок відсутності (відкликання) ліцензії в ТОВ "Фінансова компанія "Контрактовий дім" тощо. 
97. Також господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що вказана довідка не містить даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, однак не навели конкретний зміст такої довідки задля обґрунтування висновку про неможливість підтвердження нею факту переказу відповідних коштів на рахунок, який належить саме Боржнику. Зокрема, господарські суди не з`ясували, чи містять вказана довідка та платіжне доручення інформацію щодо: платника, зокрема правильного коду ЄДРПОУ (у довідці); отримувача, зокрема номеру рахунку / картки / його частини з урахуванням вимог щодо безпеки та захисту персональних даних; чи дозволяють ідентифікувати належність Боржнику такого номеру рахунку / картки (в разі його зазначення) наявні у справі, зокрема надані Боржником, докази щодо наявних у нього рахунків, відкритих у банках тощо. 
98. У зв`язку з наведеним господарські суди не надали також правової оцінки запереченням Боржника та керуючого реструктуризацією боргів Боржника щодо необґрунтованого нарахування процентів та штрафних санкцій на підставі Кредитного договору, адже передумовами для такої оцінки є належне встановлення обставин щодо наявності / відсутності укладення сторонами Кредитного договору та фактичного надання Боржнику кредитних коштів. 
99. Зважаючи на викладене, господарські суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відхилення грошових вимог Заявника до Боржника в повному обсязі. Такий висновок не ґрунтується на належному виконанні вимог статей 86, 236, 269, 316 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки наявних у справі доказів, всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. 
100. Такі порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно згідно з встановленими статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи, адже суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо дослідження наданих учасниками справи доказів та встановлення на їх підставі обставин. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
101.  Верховний Суд дійшов висновку, що відповідно до положень статей 300, 310 Господарського процесуального кодексу України оскаржувані ухвала та постанова господарських судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині відмови Заявнику у визнанні кредитором Боржника. Справу необхідно передати до суду першої інстанції для нового розгляду в частині розгляду грошових вимог Заявника до Боржника.
102. Касаційна скарга підлягає задоволенню.
103. Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене, повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, надати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням сторін і залежно від установленого та вимог закону прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Розподіл судових витрат
104. Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ел.Ен.Груп" задовольнити. 
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.07.2025 у справі №910/3614/25 скасувати в частині відмови у визнанні Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ел.Ен.Груп" кредитором ОСОБА_1 . Справу в скасованій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді С. Жуков

В. Пєсков