Справа № 203/4507/25
Провадження № 2/0203/2074/2025

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Іваницької І.В.
за участю секретаря судового засідання Кочевської В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами

ВСТАНОВИВ:

30.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» звернулося до Центрального районного суду міста Дніпра з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь заборгованості в загальній сумі 214 050,00 грн, яка виникла за кредитними договорами № 101870813 від 31.08.2021 та № 3653710 від 06.09.2021.
В обґрунтування позову зазначається, що 31.08.2021 між ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 101870813, згідно якого останньому було надано кредит у сумі 15 000,00 грн. 06.09.2021 між ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3653710, згідно якого останньому було надано кредит у сумі 12 000,00 грн.
17.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір відступлення прав вимоги (договір факторингу) № 17/12-2021-62, відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором № 101870813 від 31.08.2021.
10.03.2023 між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення прав вимоги (договір факторингу) № 10-03/2023/01, відповідно до якого кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором № 101870813 від 31.08.2021.
15.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір відступлення прав вимоги (договір факторингу) № 15/12-2021-22, відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором № 3653710 від 06.09.2021.
10.01.2023 між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення прав вимоги (договір факторингу) № 10-01/2023, відповідно до якого кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором № 3653710 від 06.09.2021.
Відповідно до вказаних договорів факторингу ТОВ «ФК «Коллект центр» набуло права грошової вимоги до відповідача за договорами: № 101870813 від 31.08.2021 у сумі 117 750,00 грн: 15 000,00 грн – прострочена заборгованість за сумою кредиту; 101 250,00 грн – прострочена заборгованість за сумою відсотків; 1 500,00 грн - прострочена заборгованість за комісією; № 3653710 від 06.09.2021 у сумі 96 300,00 грн: 12 000,00 грн – прострочена заборгованість за сумою кредиту; 83 100,00 грн – прострочена заборгованість за сумою відсотків; 1 200,00 грн - прострочена заборгованість за комісією.

Згідно з умовами укладених договорів відповідач зобов`язався повернути позику, сплатити проценти за користування позикою та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого зобов`язання, після відступлення позивачу права грошової не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ані на рахунки ТОВ «Коллект центр», ані на рахунки попереднього кредитора.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 цивільну справу № 203/4507/25, провадження № 2/0203/2074/2025, було розподілено головуючому судді Іваницькій І.В., яка передана канцелярією суду 02.07.2025.
Ухвалою Центрального районного суду м. Дніпра від 25.07.2025 відкрито провадження у справі та на підставі п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.
Представник позивача надав до суду клопотання, у якому просив задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та без його участі.
Відповідач в судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надіслання судових повісток на адресу місця реєстрації, які повернулися до суду з позначкою оператора поштового відділення АТ «Укрпошта»: «Адресат відсутній за вказаною адресою»; причин неявки не повідомив. Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст. 280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку, про що в судовому засіданні постановлено ухвалу.
Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, справа розглянута без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч.2ст.247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено, що 31.08.2021 між ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 101870813, згідно якого останньому було надано кредит у сумі 15 000,00 грн. 
Договір про споживчий кредит № 101870813 від 31.08.2021, анкета – заявка на кредит № 101870813 та паспорт споживчого кредиту № 101870813 підписані відповідачем 31.08.2021 одноразовим ідентифікатором L84540, який був відправлений на телефонний номер НОМЕР_1 .
Даний факт підтверджується вказаними документами та відповідною довідкою, виданою ТОВ «Міолан» № б/н.
Згідно довідки № б/н, виданою ТОВ ФК «Елаєнс», кошти у сумі 15 000,00 грн перераховані 31.08.2021 ТОВ «Мілоан» на карту НОМЕР_2 з призначенням платежу «кошти згідно договору 101870813» система FONDI № 439072951.
Також, згідно наданої позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення по кредитному договору № 101870813 (розрахунок заборгованості) загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на 19.06.2025 складає 117 750,00 грн: 15 000,00 грн – прострочена заборгованість за сумою кредиту; 101 250,00 грн – прострочена заборгованість за сумою відсотків; 1 500,00 грн - прострочена заборгованість за комісією.
06.09.2021 між ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3653710, згідно якого останньому було надано кредит у сумі 12 000,00 грн.
Договір про споживчий кредит № 3653710 від 06.09.2021, анкета – заявка на кредит № 3653710 та паспорт споживчого кредиту № 3653710 підписані відповідачем 06.09.2021 одноразовим ідентифікатором S41393, який був відправлений на телефонний номер НОМЕР_1 .
Даний факт підтверджується вказаними документами та відповідною довідкою, виданою ТОВ «Міолан» № б/н.
Згідно квитанції, виданої АТ КБ «Приватбанк», 06.09.2021 кошти у сумі 12 000,00 грн перераховані ТОВ «Мілоан» на карту НОМЕР_3 з призначенням платежу «кошти згідно договору 3653710» система LIQPAY id платежу № 1755539296.
Також, згідно наданої позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення по кредитному договору № 3653710 (розрахунок заборгованості) загальна заборгованість ОСОБА_1 , станом на 19.06.2025, складає 96 300,00 грн: 12 000,00 грн – прострочена заборгованість за сумою кредиту; 83 100,00 грн – прострочена заборгованість за сумою відсотків; 1 200,00 грн - прострочена заборгованість за комісією.
17.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір відступлення прав вимоги (договір факторингу) № 17/12-2021-62, відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором № 101870813 від 31.08.2021.
10.03.2023 між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення прав вимоги (договір факторингу) № 10-03/2023/01, відповідно до якого кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором № 101870813 від 31.08.2021.
15.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір відступлення прав вимоги (договір факторингу) № 15/12-2021-22, відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором № 3653710 від 06.09.2021.
10.01.2023 між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення прав вимоги (договір факторингу) № 10-01/2023, відповідно до якого кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором № 3653710 від 06.09.2021.
Відповідно до вказаних договорів факторингу ТОВ «ФК «Коллект центр» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором № 101870813 від 31.08.2021 у сумі 117 750,00 грн, за договором № 3653710 від 06.09.2021 - у сумі 96 300,00 грн:
Отже, як, вважає позивач, вищенаведені докази підтверджують виникнення у позивача права вимоги до відповідача за договорами позики № 101870813 від 31.08.2021 та № 3653710 від 06.09.2021 на загальну суму 214 050,00 грн.
Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до положень ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Стаття 513 ЦК України передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з положеннями ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За вимогами ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність матеріалами справи укладення відповідачем кредитного договору № 101870813 від 31.08.2021, за яким отримано кредит у сумі 15 000,00 грн, кредитного договору №3653710 від 06.09.2021, за яким отримано кредит у сумі 12 000,00 грн. 
Позовні вимоги в цій частині не спростовані, в матеріалах справи відсутні докази погашення заборгованості по тілу зазначених кредитів, докази спростування факту отримання грошових коштів, тому суд вважає позовні вимоги в цій частині правомірними та обґрунтованими. 
Щодо нарахування процентів суд зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований частиною 1 статті 1048 ЦК України.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України. Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку частини 2 статті 1050 ЦК України, що узгоджується з позицією Верховного суду викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Пунктом 1.3, 1.4 договору № 3653710 від 06.09.2021 визначений строк його дії – до 06.10.2021; договору №101870813 від 31.08.2021 – 30.09.2021.
Договорами передбачена можливість продовження (пролонгації) строку кредитування на пільгових або стандартних умовах. Для пролонгації на пільгових умовах, відповідно до п. 2.3.1.1., позичальнику потрібно звернутися до кредитодавця, сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту у визначеному в залежності від строку пролонгації розмірі, а також певну частку заборгованості по кредиту. Водночас, доказів того, що відповідачем було пролонговано договори у відповідності до п. 2.3.1.1 матеріали справи не містять.
Окрім цього, договорами передбачено також пролонгацію на стандартних умовах, яка згідно п. 2.3.1.2. полягає у збільшенні строку кредиту на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування з урахуванням усіх пролонгацій, загальний строк якої не може перевищувати 60 днів. При пролонгації на стандартних умовах проценти нараховуються уже за ставкою у 5 %/день від суми боргу.
З огляду на викладене, оскільки станом на дати повернення кредитів відповідачем не було повернуто кредитні кошти, укладені між сторонами кредитні договори автоматично пролонговувалися на 1 день щодня, протягом 60 днів: за договором № 3653710 від 06.09.2021 - з 06.10.2021, тобто до 05.12.2021 включно; за договором № 101870813 від 31.08.2021 - з 30.09.2021, тобто до 29.11.2021.
Таким чином, строк дії договору № 3653710 від 06.09.2021 закінчився 05.12.2021, договору № 101870813 від 31.08.2021 – 29.11.2021, а тому право кредитодавця нараховувати відсотки за користування кредитом, які передбачені умовами договорів, відповідно сплинуло 05.12.2021 та 29.11.2021. 
Водночас, правонаступником ТОВ «Мілоан» - ТОВ «Вердикт Капітал» було нараховано відсотки за користування кредитами понад строки дії договорів, а тому вимоги про стягнення відсотків за період після 05.12.2021 по договору № 3653710 від 06.09.2021 та після 29.11.2021 по договору № 101870813 від 31.08.2021 є необґрунтованими.
З огляду на викладене, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за нарахованими процентами по договору № 3653710 від 06.09.2021 за період з 07.09.2021 по 05.12.2021 в сумі 40 500,00 грн; по договору № 101870813 від 31.08.2021 за період з 01.09.2021 по 29.11.2021 в сумі 49 500,00 грн. Загальна сума простроченої заборгованості по процентам за обома договорами становитиме 90 000,00 грн. 
Щодо нарахування комісії за надання кредиту суд зазначає наступне. 
Згідно з п. 1.5.1. договору № 101870813 від 31.08.2021 комісія за надання кредиту: 1 500,00 грн, яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово. 
Відповідно до п. 1.5.1 договору №3653710 від 06.09.2021 комісія за надання кредиту: 1 200,00 грн, яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово. 
Водночас, згідно з ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, однією з яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту.
Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо).
Інакше кажучи, банк не уповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.
Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).
Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як надання кредиту в момент видачі, має надаватися клієнту банку безоплатно.
За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача комісії за кредитним договором № 101870813 від 31.08.2021 в сумі 1 500,00 грн та за кредитним договором №3653710 від 06.09.2021 в сумі 1 200,00 задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 101870813 від 31.08.2021 в сумі 64 500,00 грн , яка складається з заборгованості по тілу кредиту – 15 000,00 грн та процентів за користування ним – 49 500,00 грн; за кредитним договором №3653710 від 06.09.2021 в сумі 52 500,00 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту – 12 000,00 грн та процентів за користування ним – 40 500,00 грн (всього заборгованість по обом кредитним договорам становить 117 000,00 грн); в іншій частині позову слід відмовити.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 3ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Відповідно до ч. 1, 3ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України, передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України, регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано: договір № 01/07-2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 між ТОВ «Коллект центр» (як клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс»; заявку на надання юридичної допомоги № 1074 від 01.05.2025; витяг з акту № 10 про надання юридичної допомоги від 30.05.2025, згідно якого вартість підготовки, консультації та подачі позовної заяви по відповідачу ОСОБА_1 (договори №№ 101870813, 3653710 складає 25 000 грн (консультація усна з вивченням документів – 4 000,00 грн, письмова консультація з вивченням документів – 3 000,00 грн, складання позовної заяви – 18 000,00 грн).
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а й за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 3, 5, 9 статті 141 ЦПК, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в пункті 119 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Отже, виходячи з положень частини 3 статті 141 ЦПК, ураховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатським об`єднанням роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у сумі 25 000,00 грн є явно завищеними.
Зокрема, суд звертає увагу на те, що справа стосується стягнення заборгованості за типовими кредитними договорами, тобто у справі незначної складності, отже підготовка документів для звернення до суду у рамках цієї справи в суді не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача про стягнення понесених ним під час подачі позову витрат на професійну правничу допомогу.
Ураховуючи характер виконаної роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру до 3 000,00 грн. 
Згідно з ч.1, п. 3 ч.2 ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 404,00 грн (2 568,60 грн х 54,66 %), витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 639,80 грн (3 000,00 грн х 54,66 %).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16, 526-530, 610-612, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.13, 19, 81, 82, 141, 247, 263, 264, 265, 274, 280-282 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» (код ЄДРПОУ 44276926; адреса: 01133, м. Київ, вул.Мечнікова, буд.3, офіс 306) заборгованість за кредитними договорами № 101870813 від 31.08.2021 та № 3653710 від 06.09.2021 в загальній сумі 117 000,00 грн (сто сімнадцять тисяч грн), судовий збір за розгляд позовної заяви в сумі 1 404,00 грн (одну тисячу чотириста чотири грн), а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 639,80 грн (одну тисячу шістсот тридцять дев`ять грн 80 коп.).
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 273, 289 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем, третьою особою в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя         І.В. Іваницька