Справа №127/27538/25 
Провадження №1-кп/127/916/25 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.04.2025 за № 12025020020000365, за обвинуваченням: 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 КК раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 307 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 у невстановлені дату та час, але не пізніше 11.07.2025 придбав та у подальшому зберігав психотропні речовини, обіг яких обмежений - амфетамін та обіг яких заборонений - МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін) з метою подальшого неодноразового збуту різним покупцям попередньо розфасованих і упакованих у багаторазові поліетиленові пакетики певної кількості психотропних речовин.
У подальшому 11.07.2025 в період часу з 20.10 по 22.39 год працівниками ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області за участю ОСОБА_5 , який перебував у стані викликаному вживанням наркотичних засобів, проведений обшук квартири АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_5 , в ході якого виявлені та вилучені 302 полімерні пакети з порошкоподібною речовиною - амфетаміном загальною масою 317,27816 г, електронні ваги, пінцет, полімерну ємність та калібрувальну гирю з нашаруванням на поверхні порошкоподібних речовин - амфетаміну масою 0,00006 г, МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін) масою 0,0001 г та тетрагідроканабінолу, велику кількість пустих прозорих полімерних пакетів із зіп-застібками, 5 мотків клейкої стрічки типу «ізолента».
Обвинувачений  ОСОБА_5  в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав і суду пояснив, що вчинив інкриміноване йому діяння за обставин, викладених у обвинувальному акті.
Допит обвинуваченого був здійснений в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.
Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.
Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15632-нзпрап від 12.07.2025, відповідно до якого в наданій на дослідження порошкоподібній речовині міститься психотропна речовина - амфетамін, який відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений, в досліджуваній порошкоподібній речовину масою 6,7208 г маса амфетаміну становить 4,4142 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15874-нзпрап від 12.07.2025, згідно з яким в наданому на дослідження нашаруванні порошкоподібної речовини білого кольору на поверхнях електронних ваг, пінцета, полімерної ємності та калібрувальної гирі виявлені психотропні речовини - амфетамін, МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін) та тетрагідроканабінол; амфетамін відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений, маса амфетаміну становить 0,00006 г; МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін) відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонений, маса МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін) становить 0,0001 г; тетрагідроканабінол є характерним канабіноїдом для наркотичних засобів, отриманих з рослини роду коноплі (Canabis);
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15883-нзпрап від 18.07.2025, відповідно до якого в наданій на експертизу речовині масою 0,7977 г міститься психотропна речовина, обіг якиї обмежений - амфетамін масою 0,43037 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15886-нзпрап від 21.07.2025, згідно з яким в наданій на експертизу речовини масою 15,3815 г міститься психотропна речовина, обіг якої обмежений - амфетамін масою 10,0764 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15880-нзпрап від 22.07.2025, відповідно до якого в наданій на експертизу речовині міститься психотропна речовина - амфетамін, який відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений, в досліджуваній речовині масою 1,4543 г маса амфетаміну становить 0,6595 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15884-нзпрап від 28.07.2025, згідно з яким в наданих на експертизу 9 порошкоподібних речовинах загальною масою 63,2421 г міститься психотропна речовина, обіг якої обмежений - амфетамін загальною масою 38,3816 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15879-нзпрап від 29.07.2025, відповідно до якого в наданих на експертизу 49 речовинах міститься психотропна речовина - амфетамін, обіг якого обмежений, в досліджуваних 49 речовинах загальною масою 171,5817 г маса амфетаміну становить 93,4777 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15881-нзпрап від 01.08.2025, згідно з яким в наданій на експертизу речовині міститься психотропна речовина - амфетамін, обіг якого обмежений, в досліджуваній речовині масою 0,0199 г маса амфетаміну становить 0,0131 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15882-нзпрап від 01.08.2025, відповідно до якого в наданій на експертизу речовині міститься психотропна речовина - амфетамін, обіг якої обмежений, в досліджуваній речовині масою 3,4631 г маса амфетаміну становить 1,5646 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15877-нзпрап від 05.08.2025, згідно з яким в наданій на експертизу речовині міститься психотропна речовина - амфетамін, обіг якого обмежений, в досліджуваній речовині масою 2,2207 г маса амфетаміну становить 1,0367 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15878-нзпрап від 11.08.2025, відповідно до якого в наданих на експертизу 89 порошкоподібних речовинах загальною масою 63,0748 г міститься психотропна речовина, обіг якої обмежений - амфетамін загальною масою 33,5306 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15876-нзпрап від 12.08.2025, згідно з яким в наданих на експертизу 49 речовинах міститься психотропна речовина - амфетамін, обіг якого обмежений, в 49 речовинах загальною масою 104,0661 г загальна маса амфетаміну становить 56,0292 г;
-висновку експерта № СЕ-19/102-25/15875-нзпрап від 15.08.2025, відповідно до якого надані на експертизу 99 порошкоподібних речовин містять у своєму складі психотропну речовину - амфетамін, обіг якого обмежений, в 99 порошкоподібних речовинах загальною масою 141,9528 г маса амфетаміну становить 77,6908 г.
Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.
Як суд зазначив вище, судовий розгляд був проведений відповідно до приписів частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК в межах питань, які були ініційовані перед судом. В межах ініційованих питань суд здійснив допит обвинуваченого згідно з приписами статті 351 КПК. В ході зазначеного допиту обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав, підтвердив факт вчинення інкримінованого йому діяння. Під час допиту обвинувачений підтвердив хімічний склад та масу вилученої у нього психотропної речовини. Повідомив про обставини придбання, подальшого фасування та збуту придбаної ним психотропної речовини.
Згідно з роз`ясненнями, наданими в абзаці шостому пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі - ВСУ) № 4 від 26.04.2002 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» (далі - Постанова № 4) незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого. 
Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 Постанови № 4 під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів чи прекурсорів у володінні винної особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів настає незалежно від його тривалості.
Зі змісту абзацу одинадцятого пункту 3 Постанови № 4 випливає, що злочини, передбачені статтями 307, 309 або 311 КК, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій. У випадках, коли винна особа вчинила одну або декілька зазначених дій, але не встигла вчинити іншу дію із тих, які охоплювались її умислом, скоєне слід розглядати як закінчений злочин за виконаними діями, а незавершена дія окремої кваліфікації як готування до злочину або як замах на злочин не потребує.
Також суд враховує приписи Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» (далі - Закон № 60/95-ВР), Перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 за № 770 (далі - Перелік).
Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 60/95-ВР обіг наркотичних засобів, психотропних речовин, включених до таблиці I Переліку, допускається лише в цілях, передбачених статтями 15, 19 та 20 цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 12 Закону № 60/95-ВР обіг наркотичних засобів, психотропних речовин, включених до таблиць II і III Переліку, допускається для використання у медичній практиці за призначенням лікаря, а також у цілях, передбачених статтями 19, 20 та 23 цього Закону.
Відповідно до статті 19 Закону № 60/95-ВР обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, а також рослин, що містять наркотичні засоби та психотропні речовини, в експертній і оперативно-розшуковій діяльності.
Статтею 20 Закону № 60/95-ВР визначена діяльність з використання наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, а також рослин, що містять наркотичні засоби та психотропні речовини, у навчальних цілях, освітній, науковій та науково-технічній діяльності.
А статтею 23 Закону № 60/95-ВР визначене використання наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у ветеринарній медицині.
Зі змісту визначення, наданого у частині першій статті 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» (далі - Закон № 62/95-ВР), незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів - діяння з: культивування рослин, включених до Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, розроблення, виробництва, виготовлення, зберігання, перевезення, пересилання, придбання, збуту, ввезення на територію України, вивезення з території України, транзиту через територію України, використання, знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, що здійснюються з порушенням законодавства про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори.
Відповідно до Таблиці № 2 Переліку амфетамін масою 15,0 г і більше становить особливо великі розміри. Як суд зазначив вище, загальна маса вилученого у обвинуваченого амфетаміну становила 317,27816 г. Тобто обвинувачений зберігав амфетамін у особливо великих розмірах. 
Зі змісту Таблиці № 2 Переліку випливає, що маса МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін) до 0,15. За результатами судового розгляду суд встановив, що у вилучена у обвинуваченого МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін) масою 0,0001 г, тобто у невеликих розмірах. 
Також приміткою * Таблиці 1 Переліку визначено, що наведені наркотичні засоби незалежно від розмірів кваліфікуються як особливо небезпечні наркотичні засоби, обіг яких заборонено. За результатами судового розгляду суд також встановив, що внаслідок проведеного у обвинуваченого обшуку в нашаруваннях порошкоподібної речовини на електронних вагах, пінцеті, полімерної ємності калібрувальної гирі виявлений тетрагідроканабінол, обіг якого згідно з приміткою * Таблиці 1 Переліку заборонений.
Отже, суд враховує, що діяння обвинуваченого, які є предметом судового дослідження у цьому кримінальному провадженні, не були зумовлені виконанням приписів статей 19, 20 та 23 Закону № 60/95-ВР. 
З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_5 за фактом вилучення за місцем його проживання амфетаміну загальною масою 317,27816 г, електронні ваги, пінцет, полімерну ємність та калібрувальну гирю з нашаруванням на поверхні порошкоподібних речовин - амфетаміну масою 0,00006 г, МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін) масою 0,0001 г та тетрагідроканабінолу, охоплюються складом злочину, передбаченого частиною третьою статті 307 КК, за ознаками незаконного придбання, зберігання з метою збуту психотропних речовин, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення злочину щодо (предметом злочину є) особливо небезпечних психотропних речовин (предметом злочину є особливо небезпечні психотропні речовини) та особливо кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину щодо психотропних речовин в особливо великих розмірах (предметом злочину є психотропні речовини в особливо великих розмірах).
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі - ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду, як вже суд зазначив вище, визнаються і Європейським судом з прав людини. 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» згідно з висновком ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
У постанові від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19) ВС зауважив, що щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний особливо тяжкий злочин, винуватість у його вчиненні визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся. Суд враховує, що ОСОБА_5 на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання скарг на останнього не надходило. Згідно з наданими суду матеріалами випливає, що в силу статті 89 КК ОСОБА_5 є особою раніше не судимою.
Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.
Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання, суд враховує таке.
Відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.
Відповідно до висновків, викладених ВС у постанові від 03.12.2019 (справа № 571/1436/15-к) факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом. 
Відповідні документальні докази на підтвердження факту перебування ОСОБА_5 у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів на час вчинення інкримінованого йому діяння, суду надані не були. Однак обвинувачений під час його допиту цієї обставини не заперечував, зауваживши, що такі відомості у пред`явленому йому обвинуваченні відповідають дійсності.
Отже, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення злочину особою, що перебуває в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.
Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 9 до 12 років.
Захисник обвинуваченого, виступаючи з промовою у судових дебатах, просила суд при визначенні ОСОБА_5 покарання застосувати до останнього положення статті 69 КК.
Враховуючи таку позицію сторони захисту, суд вважає за доцільне зазначити таке.
Відповідно до речення першого частини першої статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
ВС у постанові від 15.03.2018 (справа № 442/1887/16-к) звернув увагу на те, що застосування частини першої статті 69 КК можливе у випадку, коли пом`якшуючі обставини настільки знижують тяжкість злочину, що призначення винному покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) ВС звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
ВС роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Як вже суд зазначив вище, в судовому засіданні встановлена наявність однієї обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого (щире каяття). Захисник обвинуваченого здійснила посилання на те, що існує ще одна обставина, яка може бути врахована судом, а саме збіг важких особистих обставин. Однак суд враховує, що смерть матері обвинуваченого, як зазначила захисник у судовому засіданні, мала місце вже після вчинення обвинуваченим інкримінованого йому діяння і під час перебування обвинуваченого під вартою на підставі застосованого до нього запобіжного заходу. Тому такі доводи захисника суд вважає за доцільне відхилити.
Також захисник в якості доводу можливості застосування приписів статті 69 КК здійснила посилання на бажання її підзахисного здійснювати службу в лавах Збройних Сил України. Однак суд вважає, що такі питання можуть бути вирішені вже під час виконання судового рішення. Тому зазначені довід захисника суд також відхиляє.
Отже, суд вважає, що конкретні обставини справи не свідчать про те, що призначення обвинуваченому покарання в межах санкції кримінального закону буде явно несправедливим. Крім того, встановлені обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ним діяння та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень частини першої статті 69 КК.
Суд вже зазначив вище, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. У ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. Натомість, враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому мінімально допустимий строк кримінального покарання.
Вирішуючи питання щодо доцільності призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд враховує таке.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.
Також у постанові від 28.04.2020 (справа № 133/2968/18) ВС зауважив, що при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».
Згідно з положеннями статті 59 КК покарання у виді конфіскації майна встановлюється, зокрема за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, і може бути призначене лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.
Санкція кримінального закону (частина третя статті 307 КК) передбачає безальтернативне призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна. 
Разом з тим, суд враховує висновок ВС, викладений у постанові від 21.02.2024 (справа № 686/11385/21), відповідно до якого корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах четвертою та п`ятою статті 12 КК, якщо його вчинено з корисливих спонукань. При цьому ВС зазначив, що під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. Вирішуючи питання щодо доцільності призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 02.07.2024 (справа № 686/12120/22) та у постанові від 07.12.2022 (справа № 180/620/20).
За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_5 вчинив умисний особливо тяжкий злочин саме з корисливих мотивів. А тому суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді конфіскації майна, що належить йому на праві приватної власності.
Під час виступу із захисною промовою в судових дебатах захисник зауважила про доцільність звільнення її підзахисного від відбування призначеного йому покарання на підставі статті 75 КК.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням суд бере до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Як вже суд зазначив вище, ВС зауважував, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Отже, суд враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний особливо тяжкий злочин, санкцією якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 років. Правові підстави для призначення покарання із застосуванням приписів частини першої статті 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі кримінального покарання, визначеного санкцією кримінального закону, судом не встановлені. Саме тому суд вважає, що правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням відсутні, а виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не можливе. 
Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.
Отже, суд вважає, що строк відбування призначеного обвинуваченому основного та додаткового покарання слід рахувати з дня набрання вироком законної сили. Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 72 КК строк перебування обвинуваченого під вартою з 11.02.2025 по день набрання вироком законної сили необхідно зарахувати до строку призначеного йому покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
Крім того, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою також зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема запобіжні заходи.
Зі змісту частини четвертої статті 196 КПК випливає, що слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 197 цього Кодексу.
При цьому частиною першою статті 197 КПК регламентовано, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Слід також зауважити, що статтею 199 КПК регламентований порядок продовження строку тримання під вартою. Зокрема, частиною першою статті 199 КПК визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. А зі змісту частини другої статті 199 КПК виливає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.
З наданих суду матеріалів випливає, що 11.07.2025 о 19.40 год ОСОБА_5 був затриманий у зв`язку з підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 307 КК. 14.07.2025 до нього був застосований запобіжний захід у вигляді утримання під вартою. 04.09.2025 застосований до ОСОБА_5 запобіжний захід продовжений до 02.11.2025. З матеріалів кримінального провадження також випливає, що за результатами підготовчого судового засідання 22.12.2025 суд змінив застосований до ОСОБА_5 запобіжний захід з утримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби. Тому строк перебування ОСОБА_5 під вартою з моменту його затримання по день постановлення ухвали про зміну застосованого до нього запобіжного заходу відповідно до частини п`ятої статті 72 КК слід зарахувати до строку призначеного йому покарання з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Частиною дев`ятою статті 100 КПК регламентовано, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. 
При цьому пунктом 1 зазначеної норми визначено, що гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. 
Суд вважає за доцільне зауважити, що приписами частини першої статті 96-1 КК визначено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини другої статті 96-1 КК регламентовано, що спеціальна конфіскація застосовується на підставі, зокрема обвинувального вироку суду.
Відповідно до частини першої статті 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 04.11.2020 (справа № 236/3696/18) ВС звернув увагу на те, що при застосуванні спеціальної конфіскації суд повинен не лише послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар» (критерії, визначені Європейським судом прав людини). Приймаючи рішення про застосування спеціальної конфіскації, судам слід перевіряти, чи не порушує цей захід кримінально-правового характеру вказані критерії, ураховуючи при цьому обставини кримінального провадження.
У постанові від 01.10.2019 (справа № 760/5853/18) ВС зауважив, що тягар доведення необхідності застосування спеціальної конфіскації покладається на сторону обвинувачення, яка має обґрунтувати свої доводи і вказати, що саме підлягає спеціальній конфіскації - гроші, цінності тощо, та чи вирішувалося питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації.
Якщо у кримінальному провадженні сторона обвинувачення не довела належними і допустимими доказами, що вилучені в ході обшуку у квартирі грошові кошти обвинувачений отримав унаслідок вчинення інкримінованого йому злочину, а обвинувачення в цій частині останньому не пред`являлося, то підстави для застосування спеціальної конфіскації майна відсутні
Враховуючи, що мобільний телефон марки Xiaomi Readmi IMEI1 НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 з сім-картою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфсел», був використаний обвинуваченим для здійснення злочинної діяльності в сфері обігу наркотичних засобів, суд вважає за доцільне застосувати до зазначеного речового доказу спеціальну конфіскацію.
Згідно з наданими суду копіями ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.07.2025 на речові докази під час досудового розслідування був накладений арешт, який доцільно скасувати.
З наданих суду матеріалів також випливає, що 25.08.2025 слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області накладений арешт на частки секції 23 квартири АДРЕСА_3 . Зважаючи на ту обставину, що судом призначене обвинуваченому і додаткове покарання у виді конфіскації майна, суд вважає, що правові підстави для скасування арешту, накладеного на зазначене майно відсутні. Разом з тим, арешт із зазначеного майна - квартири - має бути скасований у порядку виконання судового рішення в частині конфіскації майна.
Відповідно до частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого в частині того епізоду, винуватість у вчиненні якого доведена за результатами судового розгляду кримінального провадження.
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_5  винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною третьою статті 307 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві приватної власності.
Згідно з частиною п`ятою статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати до строку призначеного ОСОБА_5  покарання строк попереднього ув`язнення з 11.07.2025 по 22.12.2025 з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.
Строк відбування покарання у виді позбавлення волі рахувати з дня затримання на виконання вироку.
Строк відбування покарання у виді конфіскації майна рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 303076 (триста три тисячі сімдесят шість) гривень витрат на залучення експерта.
Речові докази:
- порошкоподібну речовину, полімерні пакети з порошкоподібною речовиною, клейкі стрічки (первинне упакування), поліетиленові пакети із зіп-застібкою, електронні ваги, пінцет, полімерну ємність та калібрувальну гирю, які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - знищити;
- блокнот з рукописними записами, банківські картки емітовану АТ «Універсалбанк» НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області - повернути власнику або іншому законному володільцю;
- носії інформації, які приєднані до матеріалів кримінального провадження, - залишити у справі.
Відповідно до положень статей 96-1, 96-2 Кримінального кодексу України застосувати спеціальну конфіскацію в дохід держави мобільного телефону марки Xiaomi Readmi IMEI1 НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 з сім-картою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфсел», які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області.
Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.07.2025, - скасувати.
Арешт, накладений на частки секції 23 квартири АДРЕСА_3 на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25.08.2025 - скасувати в порядку виконання судового рішення в частині конфіскації майна.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той же строк з дня отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Суддя: