ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
05.02.2026	Справа № 910/14716/25	
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Україна 2001”
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Житомирські ласощі”
про стягнення 1041227,50 грн
Суддя Усатенко І.В.
Представники сторін: не викликались 
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю “Україна 2001” (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Житомирські ласощі” (далі-відповідач) про стягнення 1041227,50 грн, з яких 807060,62 грн. – пеня; 156064,24 грн. – інфляційні втрати, 78102,64 грн – сума 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором № Ц/0502/7 від 05.02.2025, яке було присуджено до стягнення рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2025 № 910/4193/25, яке набрало законної сили.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).
16.12.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, оскільки, позивач не зазнав збитків в зв`язку з простроченням відповідача. У відзиві наявний контррозрахунок пені. Відповідач просив звільнити його від відповідальності за договором та зменшити розмір неустойки до 99%. Також відповідач заявив про застосування строків позовної давності щодо нарахування пені, посилаючись на приписи ст. 232 ГК України, чинного на момент виникнення правовідносин. 
16.12.2025 відповідачем також подано клопотання про застосування строків позовної давності; клопотання про зменшення неустойки на 99% та клопотання про звільнення відповідача від виконання цивільного обов`язку на підставі ст. 14 ЦК України.
19.12.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позовні вимоги, в зв`язку з безпідставністю заперечень відповідача. Також подано заперечення на подані відповідачем клопотання.
23.12.2025 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -
ВСТАНОВИВ
Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/4193/25 від 22.07.2025 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Україна 2001” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Житомирські ласощі” про стягнення 4355815,17 грн позов задоволено повністю. Вирішено стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Житомирські ласощі” (Україна, 01033, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЖИЛЯНСЬКА, будинок 9 -11, код ЄДРПОУ 38092323) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “УКРАЇНА 2001” (адреса Хмельницька область, Хмельницький район, селище. Теофіполь, вул. Небесної Сотні, 37 В, 30600, код ЄДРПОУ 35080933) 4280400 (чотири мільйони двісті вісімдесят тисяч чотириста ) грн 00 коп. сума основного боргу, 68760 (шістдесят вісім тисяч сімсот шістдесят) грн 89 коп. пені, 6654 (шість тисяч шістсот п`ятдесят чотири) грн 28 коп. 3% річних та витрат зі сплати судового збору у розмірі 65337 (шістдесят п`ять тисяч триста тридцять сім) грн 23 коп.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 у справі № 910/4193/25 рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2025 залишено без змін.
Отже, рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/4193/25 від 22.07.2024 набрало законної сили 30.10.2025.

05.02.2025 року між ТОВ “Україна 2001” (надалі – Постачальник, Позивач) та ТОВ “ТОРГОВИЙ ДІМ “ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ” (надалі – Покупець, Відповідач) укладено Договір поставки №Ц/0502/7 (надалі – Договір). За умовами вказаного договору Постачальник зобов`язується в порядку та строки, встановлені цим Договором, передати у власність Покупцю продукцію – цукор (надалі – Товар), в певній кількості, відповідної якості і за ціною вказаною в специфікації, а Покупець зобов`язується прийняти Товар та оплатити його на умовах, визначених у цьому Договорі. 
Відповідно до умов п. 3.1. Договору постачання кожної партії Товару здійснюється на підставі замовлення Покупця. Замовлення надаються Постачальнику за допомогою факсимільного зв`язку, електронною поштою або в інший прийнятний для Сторін спосіб, який дає змогу фіксувати момент (дату) отримання замовлення Постачальником. Постачальник зобов`язаний підтвердити прийняття Замовлення до виконання або надати мотивовану відмову протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту, коли Замовлення було отримане Постачальником. 
Згідно п. 3.2. Договору Постачальник зобов`язується поставити Товар протягом 5 (п`яти) календарних днів, з моменту замовлення Товару. 
Пунктом 3.3. Договору передбачено, що постачання Товару здійснюється на умовах DАР, місце доставки – м. Житомир, вул. Покровська, 67 (у відповідності з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів “ІНКОТЕРМС 2010”).
Згідно пункту 2.4. вищезазначеного Договору передбачено, що Покупець здійснює оплату на умовах відстрочки платежу на 30 (тридцять) календарних днів з моменту поставки Товару шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок Постачальника в грошовій одиниці України – гривні. 
Постачальник здійснив поставку, а Покупець прийняв Товар “Цукор” на загальну суму 4280400,00 грн з ПДВ на власному складі за адресою: м. Житомир, вул. Покровська, 67, що підтверджується: товарно-транспортною накладною №P569 від 10.02.2025 року; товарно-транспортною накладною №P588 від 10.02.2025 року; товарно-транспортною накладною №P592 від 11.02.2025 року; товарно-транспортною накладною №P640 від 12.02.2025 року; товарно-транспортною накладною №P667 від 17.02.2025 року; товарно-транспортною накладною №P704 від 19.02.2025 року; товарно-транспортною накладною №Р712 від 20.02.2025 року. Вищезазначені ТТН були підписані уповноваженими представниками Сторін та скріплені печатками. 
Означені вище обставини були встановлені судом в рішенні Господарського суду міста Києва від 22.07.2025 № 910/4193/25, яке набрало законної сили.
Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідач 11.11.2025 сплатив кошти, присуджені до стягнення за рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2025 № 910/4193/25 у загальному розмірі 4421152,40 грн. Означені обставини підтверджені платіжними інструкціями № 31685 від 11.11.2025 на суму 3250000,00 грн та № 2708 від 11.11.2025 на суму 1171152,40 грн.
Позивач звернувся до суду щодо стягнення 3% річних у розмірі 78102,64 грн за період з 04.04.2025 по 11.11.2025 та втрат від інфляції у розмірі 156064,24 грн за період з 04.04.2025 по 11.11.2025 та пені у розмірі 807060,62 грн за період з 04.04.2025 по 11.11.2025. 
З заяв сторін по суті спору вбачається, що при розгляді справи № 910/4193/25 з відповідача було стягнуто пеню, втрати від інфляції та 3% річних за період з березня 2025 по 03.04.2025. 
Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.
Суд відзначає, що позивачем помилково було включено в період нарахування дату здійснення відповідачем оплати заборгованості, оскільки, санкції можуть бути стягнуті тільки за повний день прострочення. Суд здійснив перерахунок за період з 04.04.2025 по 10.11.2025.
Згідно перерахунку суду, помилка позивача не вплинула на суму втрат від інфляції, з огляду на порядок їх нарахування. З відповідача підлягають стягненню втрати від інфляції у визначеному позивачем розмірі – 156064,24 грн.
Згідно перерахунку суду з відповідача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 77750,83 грн.
Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, що договором не обумовлено право нарахування та стягнення 3 % річних та втрат від інфляції, оскільки, таке право виникає у позивача на підставі прямої норми закону та не потребує додаткового врегулювання сторонами в договорі.

Щодо стягнення з відповідача пені.
Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.
Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до п.5.2 Договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання Покупцем строків здійснення оплати згідно умов даного договору, Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період існування прострочення, від вартості неоплаченого Товару (партії Товару) за кожний день прострочення оплати. 
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України (чинного на момент виникнення правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно ст 256, 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог:1) про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Суд відзначає, що шестимісячний строк, обумовлений ч. 6 ст 232 ГК України не є позовною давністю, він передбачає період, за який штрафні санкції можуть бути нараховані.
Натомість позовна давність для стягнення пені (неустойки), передбачена ст 258 ЦК України і становить 1 рік.
З означеного вбачається, що позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення з вимогою про стягнення пені. За таких умов, суд відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення неустойки.
Натомість суд дійшов висновку, що оскільки, станом на день виникнення між сторонами правовідносин Господарський кодекс України, в тому числі ч. 6 ст. 232 був чинний та передбачав обмеження строку нарахування пені 6 місяцями від дня коли зобов`язання мало бути виконано, до правовідносин щодо стягнення пені мають застосовуватись норми ГК України. Крім того, сторони в договорі не обумовили більш тривалий строк для нарахування штрафних санкцій.
Суд здійснив перерахунок пені в межах шестимісячного строку, з урахуванням виникнення зобов`язань з оплати по кожній поставці. Загальний період нарахування становить 04.04.2025 по 22.09.2025. Згідно перерахунку суду з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 603789,64 грн.
Суд також вважає заперечення відповідача про подвійне притягнення його до відповідальності одного виду безпідставним, оскільки, позивач мав право стягнути пеню з відповідача за шестимісячний період. При цьому у справі № 910/4193/25 пеня стягнута з березня 2025 по 03.04.2025, а в рамках даної справи з 04.04.2025 по 22.09.2025, з урахуванням закінчення шестимісячного періоду нарахування по кожній поставці. Оскільки, стягнення судом було здійснено в справах за різні періоди, відсутні підстави для висновку про повторне притягнення відповідача до одного і того ж виду відповідальності.

Щодо клопотання відповідача про звільнення від виконання цивільного обов`язку щодо оплати 3% річних та втрат від інфляції, стягнення яких передбачено ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Відповідач не навів правових підстав для застосування ст. 14 ЦК України та звільнення його від обов`язку сплатити втрати від інфляції та 3% річних, а тому його клопотання не підлягає задоволенню.
Щодо клопотання відповідача про зменшення пені на 99 %.
За доводами відповідача, зазначений позивачем обсяг відповідальності не є розумним з огляду на непропорційність наслідкам. Крім того, відповідач наполягає, що позивач не зазнав збитків, в зв`язку з простроченням відповідача.
За ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.
За змістом наведеної вище норми, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі №924/709/17.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Суд зазначає, що позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених до стягнення штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту, на підставі належних і допустимих доказів.
Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів виняткових обставин для зменшення розміру пені.
За таких умов, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зменшення пені на 99%.
Суд також зазначає, що всі суб`єкти господарювання та фізичні особи на території України з 24.02.2022 зазнають негативних (невідворотних) наслідків як в господарські діяльності, так і в повсякденному житті, спричинені невмотивованою агресією ворожої держави. Суд зазначає, що військова агресія росії на території України впливає на здійснення господарської діяльності всіх суб`єктів господарювання. А тому доводи, викладені відповідачем у відзиві не спростовують обгрунтованість позовних вимог в частині, визначеній судом та не є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ст. 74, 75 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом – ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
При цьому, оцінюючи доводи учасників справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. А тому, оскільки, судом встановлено відсутність порушень прав позивача та неефективність обраного способу захисту, судом не спростовуються решта обставин, зазначених позивачем в обгрунтування позовної заяви.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог, з урахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 – 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково. 
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Житомирські ласощі” (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, ідентифікаційний код 38092323) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Україна 2001” (30600 Хмельницька область, Теофіпольський район, селище міського типу Теофіполь, вулиця Леніна, будинок 37 В, ідентифікаційний код 35080933) пеню у розмірі 603789 (шістсот три тисячі сімсот вісімдесят дев`ять) грн 64 коп., 3% річних у розмірі 77750 (сімдесят сім тисяч сімсот п`ятдесят) грн 83 коп., втрати від інфляції у розмірі 156064 (сто п`ятдесят шість тисяч шістдесят чотири) грн 24 коп., судовий збір у розмірі 10051 (десять тисяч п`ятдесят одну) грн 26 коп. 
3. В частині позовних вимог про стягнення пені у розмірі 203270,98 грн, 3% річних у розмірі 351,81 грн відмовити. 
4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.
Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко