ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2025 року                                                              
м. Київ
справа № 549/419/23
провадження № 61-4505св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ахрамовича Яна Ігоровича, на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2024 року під головуванням судді Крєпкого С. І. та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2025 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства,
 
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
В грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- визнати його батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
- внести зміни до актового запису про його народження, зазначивши в графі «батько» ОСОБА_2 , змінити по батькові дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 »,
- виключити запис про ОСОБА_1 як батька.
В обґрунтування вимог вказував, що у грудні 2014 року він познайомився з ОСОБА_7 , яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 .
Деякий час вони періодично зустрічалися та мали інтимні стосунки.
У листопаді 2015 року у Христини народився син ОСОБА_8 , батьком якого записаний її чоловік ОСОБА_1 .
Відповідний актовий запис складено відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 04 грудня 2015 року за № 2040.
Починаючи з 2017 року подружні стосунки відповідачів фактично припинились, 25 листопада 2019 року їх шлюб розірвано в судовому порядку.
Він з ОСОБА_3 продовжував зустрічатися, починаючи з 2020 року вони проживали разом, а 27 травня 2022 року зареєстрували шлюб.
Весь час він мав переконання, що батьком дитини є ОСОБА_1 .
Після проведення 13 вересня 2023 року ДНК-тесту (молекулярно-генетичної експертизи) на встановлення батьківства з`ясувалось, що ОСОБА_8 є його сином.
У зв`язку з чим він має право на встановлення свого батьківства та внесення відповідних змін до актів цивільного стану.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Чорнухинський районний суд Полтавської області рішенням від 29 жовтня 2024 року позов задовольнив.
Визнав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язав внести зміни до актового запису № 2040 про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 04 грудня 2015 року, вказавши у графі «батько» - « ОСОБА_2 », змінити по батькові дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », виключити запис про  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як батька дитини.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що виготовлений за ухвалою суду висновок експерта, а також звіт про встановлення батьківства ДНК від 13 вересня 2023 року, дають підстави для висновку, що вказані докази в їх сукупності підтверджують біологічне батьківство позивача стосовно                ОСОБА_4 .
Негативних наслідків визнання ОСОБА_2 батьком інтересам дитини, яка проживає разом з ним та матір`ю дитини близько чотирьох років, судом не встановлено.
Заперечуючи проти наданих позивачем доказів та наявності правових підстав для визнання батьківства позивача відповідачем та представником відповідача не надано відповідних доказів на спростування доводів позивача про його батьківство.
Крім того, ОСОБА_1 та його представник для усунення недоліків, які, на їх думку, були допущені при проведенні експертизи, не скористалися своїм правом заявити клопотання про проведення повторної експертизи посилаючись на те, що батьківство відповідача підтверджується свідоцтвом про народження і необхідності у її проведенні немає.
Твердження представника відповідача про те, що призначення експертизи відбулося без участі відповідача на єдиному судовому засіданні, в якому представник не мав змоги брати участь, суперечить фактичним обставинам.
Посилання на спір про визнання батьківства у частині другій статті 171 СК України відсутній, а думка дитина в цій категорії справ, враховуючи предмет спору, не має вирішального значення.
Суд зазначив, що клопотання учасниками справи про необхідність заслуховування думки дитини під час судового розгляду не заявлялись.
Звернувшись після проведеного 13 вересня 2023 року тесту ДНК до суду з позовом у грудні 2023 року, позивач не пропустив річний строк для пред`явлення вимог про визнання батьківства згідно зі статтею 129 СК України.
Крім того ця обставина також підтверджується змістом листування сторін за допомогою електронних засобів комунікації між відповідачами, в якому ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_1 з посиланням на результат цього тестування, що ОСОБА_8 не його син, а позивача.
Доказів, що ОСОБА_2 про своє батьківство дізнався раніше, суду не надано.
Підстав для визнання зловживанням процесуальними правами позивачем судом не встановлено.
Вважаючи себе батьком дитини ОСОБА_4 , яку народила ОСОБА_3 , у актовому записі про народження якого батьком вказаний ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду за захистом своїх прав із позовом про визнання свого батьківства.
У такому складі учасників 07 грудня 2022 року була розглянута Верховним Судом справа № 757/26284/14-ц в аналогічному спорі.
Стосовно доводів представника відповідача про відсутність спору між позивачем та ОСОБА_3 , яка позов визнала, суд зазначив, що вирішити питання щодо визнання батьківства в позасудовому порядку неможливо.
Полтавський апеляційний суд постановою від 31 березня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Ахрамовича Я. І. - представника ОСОБА_1 , залишив без задоволення.
Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2024 року залишив без змін.
Апеляційний суд вважав, що доводи апеляційної скарги про неналежний суд, що вирішив спір, є необґрунтованими, адже у цій справі позивач на свій розсуд визначив співвідповідачів по пред?явленому ним позову і звернувся до суду за місцем проживання одного із них ( ОСОБА_3 ), що узгоджується з частиною п`ятнадцятою статті 28 ЦПК України.
Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання і в судовому засіданні 03 квітня 2024 року вирішив питання про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи, оскільки надання адвокатом переваги іншій судовій справі не може бути поважною причиною для відкладення судового засідання.
Висновок молекулярно-генетичної експертизи виготовлений спеціалістом Товариства з обмеженою відповідальністю «Папа Мама» (далі - ТОВ «Папа Мама»), яке має відповідну ліцензію МОЗ України.
Позивач після укладення шлюбу із ОСОБА_3 , тобто після створення сім?ї, задля подолання можливих сумнівів обох з подружжя (адже дитина була народжена у період перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 ) провів ДНК-тести і саме тоді дізнався про своє біологічне батьківство.
Матеріали справи не містять відомостей про негативний вплив позивача на дитину чи про існування інших обставин, які б переконливо свідчили про порушення інтересів дитини внаслідок задоволення вимоги про визнання батьківства.
 
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ахрамович Я. І., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2025 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Представник заявника зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21 та від 21 липня 2021 року у справі № 523/5275/17.
Суди не звернули уваги на те, що позивач перебував у близьких стосунках з  ОСОБА_3 з 2015 року, проживав однією сім`єю з 2019 року, тому не міг не знати про народження дитини, а отже позивач без поважної причини пропустив строк звернення до суду.
Суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про виключення  ОСОБА_3 зі складу відповідачів, залучивши її як третю особу. Штучне залучення до участі у справі в якості відповідача матері дитини - ОСОБА_3 з метою зміни підсудності справи, у зв`язку з чим справу розглянуто неналежним судом, є зловживанням позивачем процесуальними правами у розумінні статті 44 ЦПК України. Отже судові рішення ухвалені з порушенням правил територіальної юрисдикції.
Разом з тим, висновок експертизи не містить відомостей, що завідуюча лабораторією ТОВ «Мама Папа» ОСОБА_9 має право (ліцензію) на проведення такої експертизи. У реквізитах ліцензіата ТОВ «Мама Папа» відсутні дані про право на проведення молекулярно-генетичної експертизи. При цьому, ОСОБА_1 не був присутній під час відбору зразків біологічного матеріалу, дослідження проводилося недержавною установою, яка самостійно не здійснює забір зразків для ДНК-тестування, участь відповідача у цій процедурі не забезпечувалася, що викликає сумніви у достовірності результатів, працівники товариства не були попереджені про кримінальну відповідальність, не мали статусу судових експертів і могли взяти біоматеріал однієї особи двічі або взагалі не від дитини. Матеріали справи не містять жодного іншого належного та допустимого доказу на підтвердження біологічного зв`язку позивача з дитиною.
Апеляційний суд не з`ясував думку дитини та самостійно зробив висновок про відсутність порушення її інтересів.
Представник заявника посилається на окрему думку судді апеляційного суду Дорош А. І., висловлену в цій справі.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У червні 2025 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Ступніка С. В., до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Вказує, що про батьківство позивач дізнався лише після проведення ДНК-тесту 13 вересня 2023 року, а позов подав у грудні 2023 року, тобто в межах річного строку.
Стаття 129 СК України, як і інші відповідні норми цивільного законодавства, не встановлює обмежень щодо кола відповідачів. Єдиний імператив, наявний у цій нормі, визначає обов`язкового відповідача - особу, що перебувала у шлюбі з матір`ю дитини.
Думка дитини не може впливати на суто біологічний (генетичний) аспект у цьому спорі.
Фактично з 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинили шлюбні відносини та з цього моменту виникли цивільні відносини між позивачем та ОСОБА_3 , які продовжились у зареєстрованому шлюбі в 2022 році. В цей період дитини проживала в одній сім`ї з матір`ю та ОСОБА_2 , тому завершення справи справедливим рішення про визнання батьківства остаточно закріпить усталені довготривалі добрі стосунки батька та сина і жодним чином негативно не вплине на положення дитини в дитячому соціумі.
Також у відзиві на касаційну скаргу представник позивача заявив клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пунктів 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 13 травня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Чорнухинського районного суду Полтавської області.
03 червня 2025 року цивільна справа № 549/419/23 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , про що складено відповідний запис № 2040 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві.
Батьком дитини записаний ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_10 (т. 1 а. с. 22).
13 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу посвідчено договір між ОСОБА_1 і ОСОБА_10 про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у вихованні дитини, номер у реєстрі № 7444, відповідно до якого дитина проживає разом з матір`ю.
Батько і мати спільно піклуються про дитину, займаються її вихованням та утриманням, після підписання договору батько продовжує брати участь у вихованні та забезпеченні повного всебічного і гармонійного розвитку дитини до досягнення нею повноліття. Батько зобов`язується брати участь в утриманні дитини щомісячно в сумі, визначеній за домовленістю сторін, але не менше                5 000 грн щомісячно на дитину до досягнення нею повноліття.
25 листопада 2019 року рішенням Подільського районного суду міста Києва шлюб між ОСОБА_10 і ОСОБА_1 розірвано.
27 травня 2022 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , дошлюбне прізвище « ОСОБА_11 ».
За клопотанням представника позивача судом 03 квітня 2024 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої постановлене питання: чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?
Проведення експертизи доручено експертам ліцензованого Міністерством охорони здоров`я України на підставі рішення від 03 листопада 2016 року № 1168 ТОВ «Мама Папа», яких попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку або за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за статтями 384, 385 КК України.
За висновком молекулярно-генетичної експертизи, в якій учасників ідентифіковано, ймовірність того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках проведеного дослідження, складає 99,999999 % (т. 1 а. с. 217-235).
Згідно зі звітом про встановлення батьківства ДНК Endeavor DNA Laboratories ймовірність батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4 становить 99,999999 % (т. 1 а. с. 23). Результат тесту містить посилання, що він носить виключно інформаційний характер. Зразки не відбиралися з верифікацією. Імена пацієнтів походження зразків не можуть бути підтверджені.
Із скріншотів електронної переписки вбачається спілкування ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з приводу побачень з ОСОБА_8 , в яких остання відмовляє позивачу щодо його зустрічі з дитиною (т. 1 а. с. 108, 109).
ОСОБА_1 06 листопада 2023 року звертався з заявою до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві про перебування у небезпеці його сина ОСОБА_8 , який утримується третьою особою - ОСОБА_2 , який не є його ані родичем, ані близькою людиною, а 10 листопада 2023 року - зі скаргою на бездіяльність Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до Міністерства соціальної політики України, у якій просив зобов`язати службу здійснити розгляд його заяви від 06 листопада         2023 року, вчинити відповідні дії, спрямовані на захист прав його дитини.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 125 СК України передбачено, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати і батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
У частині першій статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (стаття 129 ЦК України).
Отже, передумовою звернення до суду в таких справах є наявність кровного споріднення між особою, яка вважає себе батьком, і дитиною.
Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що «СК України не визначає будь-яких особливостей предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи».
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).
Європейський суд з прав людини вказував, що необхідність захисту третіх осіб може виключати можливість змусити їх пройти будь-яке медичне обстеження, а саме ДНК-тест. Зокрема, якщо третьою особою є дитина (див., зокрема: MIKULIC v. CROATIA, № 53176/99, § 64, ЄСПЛ, 07 лютого 2002 року, BAGNIEWSKI v. POLAND, № 28475/14, § 54, ЄСПЛ, 31 травня 2018 року).
Суди встановили, що за висновком молекулярно-генетичної експертизи, в якій учасників ідентифіковано, ймовірність того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках проведеного дослідження, складає 99,999999 % (т. 1 а. с. 217-235).
Згідно зі звітом про встановлення батьківства ДНК Endeavor DNA Laboratories ймовірність батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4 становить 99,999999 % (т. 1 а. с. 23). Результат тесту містить посилання, що він носить виключно інформаційний характер. Зразки не відбиралися з верифікацією. Імена пацієнтів походження зразків не можуть бути підтверджені.
Аргументи касаційної скарги про те, що висновок експертизи не містить відомостей, що завідуюча лабораторією ТОВ «Мама Папа» ОСОБА_9 має право (ліцензію) на проведення такої експертизи; у реквізитах ліцензіата ТОВ «Мама Папа» відсутні дані про право на проведення молекулярно-генетичної експертизи; ОСОБА_1 не був присутній під час відбору зразків біологічного матеріалу, дослідження проводилося недержавною установою, яка самостійно не здійснює забір зразків для ДНК-тестування, участь відповідача у цій процедурі не забезпечувалася, що викликає сумніви у достовірності результатів, працівники товариства не були попереджені про кримінальну відповідальність, не мали статусу судових експертів і могли взяти біоматеріал однієї особи двічі або взагалі не від дитини; матеріали справи не містять жодного іншого належного та допустимого доказу на підтвердження біологічного зв`язку позивача з дитиною, є безпідставними з огляду на таке.
Висновок молекулярно-генетичної експертизи (т. 1 а. с. 217-235) виготовлений спеціалістом ТОВ «Папа Мама», яке має відповідну ліцензію МОЗ України.
У висновку зазначено, що завідуюча клініко-діагностичної лабораторії ТОВ «Мама Папа» ОСОБА_9 має повну вищу освіту за спеціальністю «Генетика», а саме диплом магістра з відзнакою НОМЕР_1 від 30 червня 2014 року, сертифікат спеціаліста № 00385 Національної медичної академії післядипломної освіти ім. Шупика за спеціальністю «Лабораторна генетика», стаж роботи на посаді з 2020 року.
Про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта, спеціаліста та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 КК України попереджена.
Матеріали висновку містять фото конвертів з підписами учасників, відповідального за забір біоматеріалу та акт відбирання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи (дослідження), в якому зазначено, що після відібрання зразки букального епітелію упаковані та опечатані. Упаковки завірені підписами громадян та особою, що проводила ідентифікацію та відбір зразків. Забір біологічного матеріалу зробила співробітник медичного центру ОСОБА_12 .
При цьому, для відбору зразків біологічного матеріалу необхідна присутність чоловіка, який вважає себе біологічним батьком, та дитина. Участь ОСОБА_1 у цій процедурі не є необхідною.
В реквізитах ліцензіата міститься запис щодо рішення про видачу ліцензії від 03 листопада 2016 року № 1168 та вказано спеціальності, зокрема, генетика медична.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно дійшов висновку, що вказані висновок експертизи та звіт в їх сукупності підтверджують біологічне батьківство позивача стосовно ОСОБА_4 . При цьому, судами встановлено, що після укладення шлюбу позивач проживає разом з дитиною та її матір`ю, забезпечує її матеріально, бере участь в її розвитку та вихованні.
Заперечуючи проти наявності правових підстав для визнання батьківства позивача відповідач не надав відповідних доказів на спростування доводів позивача про його батьківство. Клопотання про призначення повторної молекулярно-генетичноїекспертизи відповідач не заявляв.
У зв`язку із задоволенням позовних вимог про визнання батьківства, суди дійшли обґрунтованого висновку про внесення змін до актового запису про народження малолітньої дитини ОСОБА_4 щодо відомостей про батька, по батькові дитини.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про виключення  ОСОБА_3 зі складу відповідачів, залучивши її як третю особу. Штучне залучення до участі у справі в якості відповідача матері дитини - ОСОБА_3 з метою зміни підсудності справи, у зв`язку з чим справу розглянуто неналежним судом, є зловживанням позивачем процесуальними правами у розумінні статті 44 ЦПК України. Отже судові рішення ухвалені з порушенням правил територіальної юрисдикції.
За загальним правилом визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Разом з тим, цивільний процесуальний закон не містить норми, яка б передбачала можливість ухвалення судом рішення про виключення певної особи із числа відповідачів за клопотанням іншого відповідача. Статтею 51 ЦПК України встановлена можливість залучення до участі у справі співвідповідачів і заміна неналежного відповідача за клопотанням позивача.
Окрім цього, відповідно до статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред?явити позов до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини.
Наведена норма не містить імперативного припису про те, що єдиним можливим відповідачем за таким позовом має бути чоловік, який записаний батьком дитини.
Отже, враховуючи норми цивільного процесуального закону у поєднані із положеннями статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, не позбавлений можливості визначити співвідповідачем також і матір дитини.
Таким чином, у цій справі позивач на свій розсуд визначив відповідачів по пред?явленому ним позову і звернувся до суду за місцем проживання одного із них ( ОСОБА_3 ), що не суперечить частині п`ятнадцятій статті 28 ЦПК України.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21 та від 21 липня 2021 року у справі № 523/5275/17 колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Так, у справі № 205/5698/21 Верховний Суд зазначив, що цей позов має регулюватися положеннями статті 128 СК України, а норми статті 129 СК України, в даному випадку не підлягали застосуванню.
У справі № 523/5275/17 Верховний Суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання його батьком дитини до матері дитини, тобто до неналежного відповідача, тому у задоволенні позову суд відмовив.
У справі, яка переглядається, підлягають застосуванню положення статті 129 СК України. Також, позивач звернувся з позовом не тільки до матері дитини, а й до чоловіка, який записаний батьком дитини.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не з`ясував думки дитини не приймаються до уваги.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
19 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «М. Т. проти України» («M.T. v. Ukraine», заява № 950/17) (далі також - Рішення), у якому звернув увагу, що стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини (див. рішення від 22 березня 2012 року у справі «Каутзор проти Німеччини» («Kautzor v. Germany», заява № 23338/09), та 
від 22 березня 2012 року у справі «Аренс проти Німеччини» («Ahrens v. Germany», заява № 45071/09, § 74)). 
У справі «Т. М. проти України», заява № 950/17, рішення від 19 березня 2019 року, ЄСПЛ, розглянувши скарги заявника, вказав, що незважаючи на те що заявник подав свій позов поза межами встановленого законодавством строку, суди відповідно до національного законодавства могли поновити строк за наявності вагомих причин. Беручи до уваги той факт, що національні суди не розглянули питання, чи було в найкращих інтересах дитини поновлення позовної давності та розгляду позову по суті, а також не провели аналіз для встановлення балансу між інтересами дитини та батька, ЄСПЛ констатував порушення статті 8 Конвенції.
У постанові від 02 липня 2019 року у справі № 753/10895/15-ц (провадження № 14-233звц19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ЄСПЛ констатував, що порушення Конвенції допустили саме суди, які переглядали рішення суду першої інстанції. Останній проаналізував доводи позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності та дійшов висновку про обґрунтованість відповідних доводів позивача. Натомість апеляційний суд, з яким погодився суд касаційний, не спростував висновки суду першої інстанції, але відмовив у задоволенні позову, вважаючи, що позивач пропустив позовну давність, не навів будь-які альтернативні підстави, які би пояснили його рішення, не з`ясував фактичні стосунки дитини з ймовірним біологічним батьком, законним батьком і вітчимом, а також не вирішив питання про відповідність найкращим інтересам дитини поновлення позивачеві позовної давності та розгляду позову. А тому не забезпечив баланс між інтересами дитини та батька щодо встановлення його батьківства.
З огляду на зміст рішення та факти, які встановили суди першої й апеляційної інстанцій про те, що позивач є біологічним батьком дитини, утримує та виховує дитину протягом усього її життя, вчинив дії спрямовані на забезпечення майбутнього дитини, Велика Палата Верховного Суду вважала, що саме висновки суду першої інстанції (визнав причини пропуску позивачем позовної давності поважними, визнав позивача батько дитини) відповідають сформульованим у Рішенні висновкам ЄСПЛ щодо застосування статті 8 Конвенції. 
Суд встановлював порушення статті 8 Конвенції, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи (див. рішення ЄСПЛ від 18 травня 2006 року у справі «Ружанські проти Польщі» («Rozanski v. Poland», заява № 55339/00, § 78). На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (див. рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2013 року у справі «Кріштіан Барнабас Тот проти Угорщини» («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», заява № 48494/06, § 33-38)) (§ 24 Рішення).
У справі, що переглядається, відповідач не навів доводів, яким чином саме визнання батьківства ОСОБА_2 суперечить інтересам малолітньої дитини ОСОБА_4 . Крім того, предметом спору не є спір щодо виховання дитини, її місця проживання, позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (стаття 171 СК України). Отже, з урахуванням предмету спору у цій справі, закон не передбачає з`ясування думки дитини щодо встановлення стосовно неї батьківства.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не звернули уваги на те, що позивач перебував у близьких стосунках з  ОСОБА_3 з 2015 року, проживав однією сім`єю з 2019 року, тому не міг не знати про народження дитини, а отже позивач без поважної причини пропустив строк звернення до суду, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.
Встановивши, що ОСОБА_2 достеменно дізнався про те, що є батьком ОСОБА_4 у вересні 2023 року після отримання результатів проведення ДНК-тесту, а з цим позовом звернувся у грудні 2023 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач не пропустив позовну давність. Доказів, що ОСОБА_2 дізнався про своє батьківство раніше, судам не надано.
Посилання заявника в касаційній скарзі на окрему думку судді апеляційного суду Дорош А. І. не впливають на законність оскаржених судових рішень.
Частинами першою, третьою статті 35 ЦПК України передбачено, що питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення. 
Окрема думка судді є одним із засобів реалізації принципів незалежності суддів, їхнього вільного волевиявлення та рівноправ`я, повного та всебічного розгляду справи. Окрема думка є висловленням власної позиції судді, який не погодився з думкою більшості, є похідною від правової позиції, яка покладена в основу рішення суду і жодним чином не змінює та не впливає на набуття законної сили судовим рішенням.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ступнік С. В., заявив клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пунктів 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Враховуючи те, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду та на які посилався заявник у касаційній скарзі стосувалися різних фактичних обставин, підстав для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України Верховний Суд не вбачає.
Касаційна скарга  ОСОБА_1  була подана з дотриманням норм статті 392 ЦПК України, містила підстави касаційного оскарження. Тому Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження та необхідність надання відповідної правової оцінки доводам касаційної скарги під час касаційного перегляду справи, що й було зроблено у цій постанові.
Ураховуючи наведене, у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Ступніка С. В. про закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України слід також відмовити.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Ступніка Сергія Васильовича, про закриття касаційного провадження на підставі пунктів 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ахрамовича Яна Ігоровича, залишити без задоволення.
Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров