ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1573/26 Справа № 215/6626/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.,
сторони
позивач - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовк Михайло Вадимович, на заочне рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року, ухвалене суддею Науменко Я.О. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (дата складення повного судового рішення 13 лютого 2025 року),

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2024 року від Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ») надійшла позовна заява до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору №200678302601 від 30.06.2016 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 000 грн, який пізніше було збільшено до 50 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 49% строком на 12 місяців. При цьому, зі спливом вказаного строку договір продовжується кожного разу на такий же самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін.
Відповідач свої зобов`язання за кредитними договорами не виконав, кредитні кошти не повернув, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 21.08.2024 складає 58 093,86 грн, з яких: 31 544,98 грн - заборгованість за кредитом; 26 548 грн - заборгованість за процентами; 0,00 грн. - заборгованість за комісією.
Відповідачу на адресу місця його проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, направлялася письмова вимога (повідомлення), однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість у сумі 58 093,86 грн., а також понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн.
Заочним рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року позов АТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволений.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №200678302601 від 30.06.2016 року в сумі 58 093,86 грн, в тому числі: 31 544,98 грн - заборгованість за кредитом; 26 548,88 грн - заборгованість за процентами; 0 грн - заборгованість за комісією, а також сплачені при подачі позову судові витрати у сумі 2 422,40 грн, а всього 60 516,26 грн.
Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2025 року відмовлено представнику ОСОБА_1 адвокату Вовк М.В. у поновленні строку на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення, залишено без задоволення заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вовка М.В. про перегляд заочного рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року у справі за позовом АТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовк М.В., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову АТ «ПУМБ» в повному обсязі, стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5 000 грн та апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на підтвердження розміру заборгованості позивач посилається на Заяву №200678302601 від 30 червня 2026 року та Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, зазначає, що надану позивачем Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не можна вважати складовою кредитного договору щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання фінансовою компанією додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вона не підписана. Наполягає, що оскільки Публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не містить підпису ОСОБА_1 , до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем з приводу виконання кредитного зобов`язання повинні застосовуватися виключно умови кредитування, визначені в заяві №200678302601 від 30 червня 2016 року, яка підписана відповідачем особисто. У вказаній заяві процентна ставка не зазначена, таким чином у позивача відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитом. Отже, на думку скаржника, відповідач повинен повернути позивачу фактично витрачені кредитні кошти.
З урахуванням того, що домовленості про сплату відсотків за користування коштами підписана відповідачем заява №200678302601 від 30 червня 2016 року не містила, навівши власний розрахунок з урахуванням сплачених відповідачем коштів та зарахованих позивачем в рахунок погашення заборгованості за відсотками, зазначає, що у відповідача відсутня заборгованість за кредитом, більш того наявна переплата в розмірі 2 120,65 грн (33 665,63 - 31 544,98). 
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.
Матеріалами справи підтверджено, що 30.06.2016 року ОСОБА_1 підписав заяву №200678302601 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якої він отримав кредитну картку з кредитним лімітом 3 000,00 грн. При цьому, платіжна дата - 30 число місяця, строк дії Кредитного ліміту, процентна ставка за користування Кредитним лімітом, розмір Мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування Кредитної картки встановлюються відповідно до умов ДКБО в залежності від типу Кредитної картки. Підписанням заяви відповідач беззастережно підтвердив, що приймає публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО), яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ»: pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані йому в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін), і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості Банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням зави підтверджує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах (а.с.9).
До даної заяви позивачем додано публічні пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в новій редакції, що діє з 01 жовтня 2016 року (а.с.10 - 21).
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором №200678302601 від 30.06.2016 року виконав в повному обсязі, а саме, видав відповідачу кредитну картку з кредитним лімітом в сумі 3 000 грн., який із 15.02.2018 був збільшений до 22 000,00 грн., з 11.06.2018 зменшився до 17 000,00 грн., а потім із 14.08.2019 поступово збільшувався та з 22.01.2021 склав 50 000,00 грн., що підтверджується довідкою про збільшення кредитного ліміту (а.с.24).
Користування відповідачем кредитними коштами підтверджується виписками по особовому рахунку за період з 30.06.2016 по 21.08.2024 сформованими відділенням №4 ПУМБ в м. Кривий Ріг (а.с. 28 зворот-44).
Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання в частині повернення кредитних коштів, внаслідок чого станом на 21.08.2024 року у останнього виникла заборгованість у розмірі 58 093,86 грн, в тому числі: 31 544,98 грн - заборгованість за кредитом; 26 548,88 грн - заборгованість за процентами; 0,00 грн - заборгованість за комісією, про що свідчить розрахунок заборгованості (а.с.24 зворот-28).
22.08.2024 року за вих. №KHO-44.2.2/482 позивачем на адресу відповідача було надіслано письмову вимогу (повідомлення) про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 58 093,86 грн. протягом 30 днів з моменту отримання листа, та попереджено, що у разі невиконання зазначеної вище вимоги, банк застосовує заходи примусового стягнення кредитної заборгованості (а.с.21 зворот-22).
Проте на виконання вказаної вимоги відповідач жодних дій для проведення розрахунку боргу не здійснив.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь кредитора.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції за наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦКУ країни встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Звертаючись до суду з позовом, АТ «ПУМБ» зазначило, що згідно підписаної відповідачем заяви від 30.06.2016 року останньому встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок, який з урахуванням змін становив 50 000,00 грн. зі сплатою 49 відсотків річних. Внаслідок порушення зобов`язань за Договором в останнього виникла заборгованість і станом на 21.08.2024 року складає загальну суму 58 093,86 грн, з яких: 31 544,98 грн - заборгованість за кредитом; 26 548,88 грн - заборгованість процентами.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог позивачем до позовної заяви долучено виписку по рахунку ОСОБА_1 , а саме за період з 13.07.2016 року по 30.06.2022 року. З даної виписки вбачається рух коштів, в тому числі користування відповідачем кредитними коштами. Крім того з даної виписки вбачається, що Банком списувалися кошти з відповідача за користування ним кредитним лімітом кредитної картки протягом всього часу користування кредитними коштами.
Отже, протягом тривалого періоду часу відповідач користувався кредитними коштами, за що Банк регулярно здійснював списання відсотків за користування кредитним лімітом. Матеріли справи не містять доказів, що з моменту встановлення кредитного ліміту за кредитним рахунком та з моменту першого списання відсотків, позивач висловив незгоду з такими діями Банку, з посилання на непогодження умов щодо сплати відсотків чи заперечував щодо продовження дії договору ще на 12 місяців.
Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року)
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Очевидно, що дії відповідача, щодо заперечень погодження умов щодо сплати відсотків за користування кредитним лімітом кредитної картки, суперечить його попередній поведінці, що проявлялася у сплаті ним відсотків за користування кредитним лімітом, які нараховувалися та списувалися Банком в період користування кредитними коштами і є недобросовісними.
Аналогічний висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі 390/34/17.
За обставинами справи випливає, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на необізнаність та не погодження умов щодо розміру процентної ставки і порядку сплати відсотків, суперечить попередній поведінці відповідача, яка полягала в тому, що впродовж тривалого періоду часу останній користувався кредитними коштами в межах наданого кредитного ліміту та виконував умови договору щодо погашення кредитної заборгованості, в тому числі відсотків за користування кредитним лімітом і не заперечував їх розмір та списання до моменту звернення Банку до суду із вказаним позовом.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, зокрема в частині умов щодо нарахування відсотків, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. З копії Заяви №200678302601 від 30.06.2016 року вбачається, що сторони погодили умови щодо процентна ставка за користування кредитним лімітом , розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування Кредитної картки встановлюються відповідно до умов ДКБО в залежності від типу Кредитної картки. 
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до суду з позовом про визнання недійсними та неправомірними умов щодо розміру та сум відсотків, які списувалися банком протягом майже шести років користування кредитним лімітом.
Наданий Банком до позовної заяви розрахунок заборгованості містить інформацію щодо предмета доказування, а отже згідно ст. 77 ЦПК України є належним доказом на підтвердження позовних вимог.
Матеріали справи не містять доказів спростування наданого позивачем розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотках.
Таким чином, відповідач на власний розсуд вирішував чи використовувати наданий йому кредитний ліміт чи утриматися від його використання. Ключовим моментом є власне дії відповідача з ініціювання платіжної операції за рахунок не власних коштів, а за рахунок кредитних коштів, що становить собою операцію з кредитування рахунку, чим фактично акцептував пропозицію Банку з кредитування рахунку в обсязі та в межах кредитного ліміту, що свідчить про прийняття та схвалення власними діями факту кредитування рахунку в обсязі, що визначено самим відповідачем вчиняючи саме таку кількість транзакцій і в такому обсязі, в якому він вважав за доцільне використати запозичені кошти.
Таким чином, надана Банком виписка за картковим рахунком відповідача, підтверджує обставини видачі кредиту, його розміру, а також заборгованості по кредиту, розмір якої відображено у розрахунку заборгованості та не спростовано відповідачем.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
Колегія суддів також враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовк Михайло Вадимович, залишити без задоволення.
Заочне рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 06 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: