Справа № 346/1842/24 
Провадження № 22-ц/4808/1507/25 
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)         Максюти І.О.,
суддів:                                  Пнівчук О.В., Баркова В.М.,
секретаря Петріва Д.Б., 
з участю представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Бігун В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Коломийська міська рада про визнання неправомірною відмови від підписання акта погодження меж земельної ділянки, встановлення порядку користування земельною ділянкою, визнання права на приватизацію земельної ділянки, за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романенко Євген Олександрович, на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Сольським В.В. 28 серпня 2025 року в м. Коломия Івано-Франківської області,
в с т а н о в и в :
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з позовом про визнання неправомірною відмови від підписання акта погодження меж земельної ділянки, встановлення порядку користування земельною ділянкою та визнання права на приватизацію земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона разом зі своїм сином  ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в будинку АДРЕСА_1 . По сусідству з ними мешкає відповідач по справі  ОСОБА_1 . Будинки позивача та відповідача обслуговує спільна земельна ділянка, частину якої позивач не може тривалий час приватизувати через відповідача. ОСОБА_2 вказує, що відповідач самовільно встановлює межі земельної ділянки, якою вона бажає користуватися (володіти) не зважаючи на те, яку частку у домоволодінні вона займає. Позивач в свою чергу завжди наполягала на тому, що згідно ст. 88 ЗК України розмір земельної ділянки, якою позивач має право користуватися (володіти) повинен відповідати розміру її частки у будинковолодінні. Саме з цих причин позивач не може узаконити своє право на земельну ділянку як землекористувач і встановити межі такого землеволодіння (землекористування). 
Зазначила, що відповідач не тільки умисно порушила її законне право на землекористування, але й нищить плодові дерева.
ОСОБА_2 вважає, що дії ОСОБА_1 щодо не надання їй погодження на приватизацію належної частини земельної ділянки є такими, що порушують приписи ч.2 ст.152 ЗК України, відповідно до яких власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків,  а також порушують її особисті права на приватизацію.
Тому просила, визнати неправомірною відмову відповідача ОСОБА_1 від підписання акту погодження меж земельної ділянки; встановити порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши їй, ОСОБА_2 , в користування земельну ділянку площею 0.0425 га у межах зазначених у плані розподілу, виготовленому ТОВ «Інформаційно кадастровий центр»; визнати за нею право на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із відповідачем та дозволити її подальше здійснення. 
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Коломийська міська рада.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не довела належними та достатніми доказами те, що на час розгляду даної справи відповідачем порушуються її права і що вони потребують захисту у спосіб, про який йдеться у позовній заяві.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги 
ОСОБА_2 з таким рішенням суду не погодилася, через свого представника адвоката Романенка Є.О. подала апеляційну скаргу, у якій зазначила, що вважає висновки суду викладені у рішенні такими, що не відповідають обставинам справи. 
Судом першої інстанції встановлено, що 21.11.2023 року на засіданні комісії з розгляду земельних спорів щодо суміжного землекористування розглядалося питання ОСОБА_4 про визначення меж земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Рекомендовано звернутися для вирішення даного питання до суду. Отже, суд встановив наявність спору щодо меж земельної ділянки у суміжних землекористувачів позивача.
Вважає, що висновок суду відносно недоведеності порушення її прав не відповідає обставинам справи, якими підтверджено наявність спору між нею та ОСОБА_5 щодо меж земельної ділянки.
Зазначила, що суд першої інстанції зазначив у тексті судового рішення, але фактично не застосував норми закону, які підлягали застосуванню у даній справі.
Так, згідно ч. 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням. Ч.1, 2 ст. 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Суд мав при вирішенні даного спору застосувати зазначені законодавчі норми, оскільки обставинами справи підтверджується наявність спору між сторонами та порушення відповідачем прав позивача, однак обмежився лише зазначенням цих норм у судовому рішенні без їх відповідного застосування. 
Враховуючи наведене, просила задовольнити апеляційну скаргу, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області скасувати і ухвалити нове на її користь.
Позиція інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_1  не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. 
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Бігун В.П. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала.
Особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 , її представник та представник третьої особи Коломийської міської ради не з`явилися у судове засідання.
Суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення учасників справи про день, місце та час розгляду справи. 
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання,  тому колегія суддів розглянула справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для  вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини  сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Вислухавши пояснення пре5дставника відповідачки, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обгрунтованою, виходячи з таких підстав.
Фактичні обставини справи 
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, НВ-7100551872022, земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0425 га присвоєно кадастровий номер 2610600000:28:005:0230. Інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня (а.с.18).
Згідно технічного завдання з розроблення проектної (технічної) документації від 02.08.2022 року, замовниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а виконавець ТОВ «Інформаційно-кадастровий центр», мета роботи є розробка технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відмовлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, загальною площею 0,0425 га (425,00 кв. м.) (а.с.6).
Як слідує із кадастрового плану земельної ділянки та відомостей про встановлені межові знаки, вказана земельна ділянка, що планується для встановлення (відновлення) меж ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 межує (чи межуватиме після встановлення) з: Коломийською міською радою (кад. номер не присвоєно); ОСОБА_6 (кад. номер 2610600000:28:005:0118); ОСОБА_7 (кад. номер 2610600000:28:005:0203); Коломийською міською радою (кад. номер не присвоєно); Коломийською міською радою (вул. Київська) (кад. номер не присвоєно). При кадастровій зйомці встановлених межових знаків виявлено. Перенесення меж земельної ділянки в натуру не відбудеться після затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). У відомості наявні підписи суміжних землекористувачів та власників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.16,17).
Згідно заяви ОСОБА_7 , яка адресована Коломийському міському голові від 23.08.2022 року, вона просить відкликати її підпис щодо погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.74).
Відповідно до протоколу засідання комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування від 21.11.2023 р. №2, вислухано ОСОБА_8 , стосовно погодження меж земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак комісія вирішила рекомендувати з даним питанням звернутися до суду (а.с.26).
Як вбачається із припису, виданого 25 липня 2003 року Інспекцією державного архітектурного будівельного контролю ОСОБА_8 на самовільне будівництво гаража по АДРЕСА_1 , у результаті перевірки встановлено порушення ст.24, 29 Закону України «Про планування та забудову територій». Запропоновано негайно припинити виконання будівельних робіт до отримання відповідного дозволу (а.с.51).
Згідно плану-схеми земельної ділянки в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 звернулися із заявою для виготовлення технічної документації із землеустрою за вищевказаною адресою, для присвоєння кадастрового номера на підставі права власності на нерухоме майно. Однак, після проведення геодезичних робіт, було виявлено, що земельна ділянка не може бути сформована та зареєстрованому в Державному земельному кадастрі, так як частина земельної ділянки вже сформована і їй присвоєно кадастровий номер, що своїми межовими лініями заходить на земельну ділянку загального користування (а.с.66).
Відповідно до заяви, поданої ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до Коломийської міської ради, останні просили зупинити розгляд заяви ОСОБА_2 , власниці сусіднього будинку АДРЕСА_1 про затвердження документації із землеустрою кадастровий номер 2610600000:005:0230. Зокрема, просили надати дозвіл на внесення змін у конфігурацію і площу земельної ділянки з кадастровим номером 2610600000:005:0230 та призначити комісію про встановлення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 на якій розташовані будинки АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 (а.с.72-73).
З листа Коломийської міської ради, відповідно до протоколу засідання комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного користування від 04.07.2023 №2, за результатами розгляду звернення, рекомендовано запросити межівників на наступну комісію. Питання затвердження технічної документації і надання у спільну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , включено у порядок денний сесії міської ради, яка відбулася 19.01.2023 року. Рішення із даного питання не прийнято, у зв`язку з тим, що не набрало необхідної кількості голосів для прийняття рішення. Повторно до Коломийської міської ради ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із клопотанням про надання земельної ділянки у власність не звертались (а.с.70).
Застосовані норми права та мотиви з яких виходив суд
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
Згідно вимог статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Відповідно до ст. 41 Конституції України  кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно із ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України  громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 цієї статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Заява про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, документація із землеустрою реєструються в день надходження до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, та розглядаються у порядку черговості їх надходження.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Відповідно до ч.1. 2 ст. 198 Земельного кодексу України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає:а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.
Відповідно до ч.1-5  ст.79-1  Закону України «Про земельний кадастр» формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Судом встановлено, що позивач звернулася до відповідачки ОСОБА_1 із вимогами про визнання неправомірною відмови у підписанні акта погодження меж земельної ділянки, встановлення порядку користування земельною ділянкою та визнання права на приватизацію земельної ділянки.
Щодо відмови у підписанні акта погодження меж земельної ділянки слід зазначити наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14, провадження № 14-552цс18, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15, провадження № 14-652цс18, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, провадження № 14-730цс19, зазначила про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність. Що, відповідно, також не є підставою для скасування рішення про затвердження технічної документації та передання земельної ділянки у власність.
Із системного тлумачення норм випливає, що акт погодження меж є технічною документацією, а не правовстановлюючим документом, а ст. 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами.
Отже, відмова відповідача від підписання акту меж земельної ділянки не створює перешкод для ОСОБА_2 у приватизації спірної земельної ділянки, а зобов`язання підписати такий акт не є належним та ефективним способом захисту цивільних прав, оскільки ця стадія оформлення технічної документації може бути врегульована у спосіб прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою без погодження меж . 
Щодо вимоги позивача про встановлення порядку користування земельною ділянкою слід зазначити, що матеріалами справи підтверджується наявність присвоєного спірній земельній ділянці кадастрового номера, однак право власності на зазначену земельну ділянку у встановленому законом порядку за  ОСОБА_2   не зареєстровано.
Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України присвоєння земельній ділянці кадастрового номера свідчить лише про її формування як об`єкта цивільних прав, однак не є підставою виникнення права власності на таку земельну ділянку.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права. Аналогічні положення містяться у статтях 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких речові права на нерухоме майно виникають виключно з моменту їх державної реєстрації.
Отже, наявність у позивача кадастрового номера земельної ділянки не підтверджує виникнення у нього права власності, а свідчить лише про завершення одного з етапів процедури формування земельної ділянки з метою подальшої реалізації права на її приватизацію.
За таких обставин позивач не є власником спірної земельної ділянки, а є особою, яка реалізує право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, гарантоване статтями 116, 118 та 121 Земельного кодексу України. Крім того, того будь-яких даних про те, що спірна земельна ділянка виділялася позивачу у власність матеріали справи не містять. 
Тому висновки суду першої інстанції про те, що земельна ділянка перебуває у власності позивачки є помилковими.
Щодо вимоги позивача про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою, то слід зазначити, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку (частина перша статті 88 ЗК України).
Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників у нерухомому майні, розташованому на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).
При пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.
При вирішенні такого спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку.
Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою  немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Суд зазначив, що матеріалами справи не підтверджується наявність перебування спірної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0425 га у спільному користуванні позивача та відповідача. Однак, вказав, що між ними існує спір щодо порядку користування цією земельною ділянкою. Такі висновки суду є суперечливими. Тому мотивувальну частину рішення щодо цього питання необхідно змінити та зазначити, що за відсутності підтвердження факту спільного користування земельною ділянкою між сторонами, відсутній і предмет спору щодо встановлення порядку користування нею, оскільки така вимога може бути задоволена лише за умови існування спільного користування нею сторонами, а встановлення порядку користування земельною ділянкою можливе за рішенням суду, якщо між співвласниками земельної ділянки не досягнуто згоди щодо порядку володіння та користування нею. Відтак висновки суду про наявність спору щодо порядку користування земельною ділянкою між сторонами у цій частині є помилковими, а позивачкою не доведено порушення її права відповідачкою і можливість врегулювання такого спору у спосіб визначення порядку користування земельною ділянкою.. 
Щодо позовної вимоги про визнання права на приватизацію земельної ділянки
Згідно із статтею 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
До заяви додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає заяву у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 2, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Відповідачем у цьому спорі, до якого звернулася позивач ОСОБА_2 , є фізична особа, яка не наділена повноваженнями щодо вирішення питань надання у власність земельних ділянок у порядку їх приватизації. Визначена позивачем як відповідач ОСОБА_5 не є належним відповідачем у цьому спорі за позовною вимогою про визнання права за ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки без погодження її меж. 
Виключною компетенцією щодо вирішення питань про приватизацію земельних ділянок наділені відповідні органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування. Отже, належним відповідачем у випадку відмови у затвердженні технічної документації на земельну ділянку і відмови у переданні її у власність в порядку приватизації є відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, а способом захисту порушених прав може бути визнання їй рішень, дій або бездіяльності протиправними. Таким чином, у частині вимоги позивача про визнання права на приватизацію земельної ділянки відповідач ОСОБА_5 є неналежним відповідачем.
Такі спори, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, якими є органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування  при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 19  Кодексу адміністративного судочинства України віднесено до компетенції адміністративних судів.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків у мотивувальній частині рішення, тому  рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області необхідно змінити та викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романенко Євген Олександрович,  задовольнити частково.
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 серпня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач                                                 І.О. Максюта
Судді:                                                                  О.В. Пнівчук
        В.М. Барков

Повний текст постанови складено 18 грудня 2025 року.