ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1894/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ"
на рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2025 року, суддя в І інстанції Невінгловська Ю.М., повний текст якого складено 22.09.2025, в м. Одесі
у справі №916/1894/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ"
до відповідача: Обслуговуючого кооперативу “УКРАЇНА-СЕРВІС”
про стягнення 230 758,74 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Обслуговуючого кооперативу “УКРАЇНА-СЕРВІС”, в якій позивач із зарахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з відповідача: 
- основний борг у сумі 117 985,91 грн;
- пеня у сумі 99 043,60 грн;
- 3% річних у сумі 14 258,37 грн;
- інфляційні втрати у сумі 37 456,77 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем обов`язків за Договором постачання природного газу від 04.10.2023, в частині своєчасної та повної оплати вартості придбаного природного газу у період листопад 2023 – березень 2024, у зв`язку з чим позивачем на суму боргу відповідача здійснено нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Ухвалою місцевого господарського суду від 22.09.2025 у справі №916/1894/25 закрито провадження у справі №916/1894/25 в частині стягнення основного боргу в розмірі 117 985,91 грн у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.09.2025 у справі №916/1894/25 позов задоволено частково; стягнуто з Обслуговуючого кооперативу “УКРАЇНА-СЕРВІС” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ":
- пеню в розмірі 20 000,15 грн;
- 3 % річних у розмірі 13 959,97 грн;
- інфляційні втрати в розмірі 37 456,77 грн; 
- витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 769,85 грн. 
В решті позову відмовлено.
Суд дійшов висновку, що відповідач у спірних правовідносинах є колективним побутовим споживачем, а договір постачання природного газу укладений для забезпечення співвласників житлово-комунальними послугами. У зв`язку з цим позивач позбавлений права здійснювати нарахування та стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку із забороною, встановленою постановою Кабінету Міністрів України № 206, яка діяла до 29.12.2023. Відтак нарахування таких санкцій за період з 01.11.2023 по 29.12.2023 є неправомірним.
Разом з тим суд зазначив, що з 30.12.2023 зазначена заборона була скасована, оскільки відповідач не здійснював обслуговування будинків, розташованих на територіях, визначених у пункті 1 постанови КМУ № 206. За таких обставин пеня та 3 % річних могли бути нараховані лише за 30– 31 грудня 2023 року та за період січень–березень 2024 року. Перевіривши розрахунки, суд визнав їх арифметично правильними, однак з урахуванням статусу відповідача як неприбуткової організації, погашення основного боргу та необхідності дотримання балансу інтересів сторін зменшив розмір пені до 20 000 грн. Водночас суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період, у якому дія заборони не поширювалася, у зв`язку з чим задовольнив ці вимоги у повному обсязі.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ, в якій останнє просить рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2025 у справі №916/1894/25 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 79 342,00 грн; прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” щодо стягнення 79 342,00 грн, у стягненні яких було відмовлено – задовольнити.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення Постанови КМУ № 206, оскільки відповідач не є ні надавачем, ні споживачем житлово-комунальних послуг у розумінні цієї постанови, а є обслуговуючим кооперативом, який не належить до категорії «населення». Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач володіє приміщеннями, в яких проживають внутрішньо переміщені особи, або що він підпадає під дію спеціальних умов, визначених пунктом 11 Постанови № 206 у редакціях, чинних у спірний період.
Скаржник наголошує, що у період з листопада 2023 по березень 2024 року дія заборони на нарахування пені та 3 % річних поширювалася виключно на населення в територіальних громадах, де велися бойові дії або які були тимчасово окуповані. Місто Одеса, де здійснював діяльність відповідач, до такого переліку не входило, а тому положення Постанови № 206 не обмежували право позивача на нарахування штрафних санкцій. Також зазначається, що норми цієї постанови як підзаконного акта не можуть обмежувати застосування положень Цивільного кодексу України, зокрема щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Окремо апелянт вказує на безпідставність зменшення судом розміру пені на підставі статті 551 ЦК України без належного з`ясування винятковості випадку та без урахування інтересів позивача. На думку скаржника, відповідач тривалий час умисно не виконував договірні зобов`язання, систематично допускав прострочення оплати, не довів ані неплатоспроможності, ані погіршення фінансового стану, у зв`язку з чим заявлені до стягнення штрафні санкції є обґрунтованими, співмірними та підлягають стягненню в повному обсязі.
Колегія суддів зазначає, що за правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження). Розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є вимога про стягнення 230 758,74 грн, то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України та має проводитись в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ" на рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2025 у справі №916/1894/25; розгляд даної апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04.10.2023 між ТОВ “ГК "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ", як Постачальником, та Обслуговуючий кооператив “УКРАЇНА-СЕРВІС”, як Споживачем, укладено Договір №5957-ОСББ(23)-23 (далі – Договір) (а.с.31-38), за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві, який є виробником теплової енергії в розумінні пп.1 п. 4 Положення (об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або житлово-будівельним (житловим, обслуговуючим) кооперативом або управителем багатоквартирних будинків), природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.
Відповідно до п.1.2. Договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для власних потреб або в якості сировини і не може бути використаний для перепродажу.
Пунктом 2.1. Договору, сторони визначили замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з 1 вересня 2023 року по 15 квітня 2024 року (включно), в кількості 345,000 тис.куб.метрів.
Пунктом 2.2 Договору, Споживач підтверджує, що замовлені ним обсяги природного газу, які визначені в п. 2.1 цього Договору, повністю покривають потреби Споживача у відповідному розрахунковому періоді для потреб, визначених пунктом 1.2 цього Договору.
Відповідно до п.3.1. Договору, Постачальник передає Споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від Постачальника до Споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ Споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Згідно з п.3.2. Договору, постачання газу за цим договором здійснюється Постачальником виключно за умови включення Споживача до реєстру Споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС.
Відповідно до п.3.5. Договору приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Пункт 3.5.1 Договору зобов`язує Споживача надати Постачальнику не пізніше 7-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, по два примірники актів приймання-передачі за відповідний розрахунковий період, підписані уповноваженим представником Споживача, а саме: акт на Обсяг І (фіксований), акт на Обсяг III (фіксований) та акт на Обсяг II. В актах зазначаються фактичні обсяги використання природного газу, які визначаються з урахуванням вимог п.2.1,п.п.2.3. та п.п.3.5.2 цього договору, їх ціна (визначається відповідно до Розділу 4 цього договору) та вартість.
Відповідно до пункту 5.1 Договору оплата за природний газ за розрахунковий період здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання передачі природного газу – до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;
- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 % грошових коштів за відповідний розрахунковий період.
Згідно умовами п. 6.2. Договору, споживач зобов`язаний, зокрема, прийняти газ в кількості, на умовах даного Договору, своєчасно оплачувати поставлений природний газ в розмірі та порядку, що передбачені Договором.
Згідно з п.7.2. Договору, у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно п. 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Пунктом 13.1 Договору, набирає Договір набирає чинності з дати його укладення і діє до 15 квітня 2024 включно, а в частині розрахунків – до повного їх виконання. Продовження або припинення Договору можливе за взаємною згодою Сторін шляхом підписання додаткової угоди до Договору.
Даний договір підписано у сервісі Вчасно, до документу було прикріплено електронний підпис та електронну печатку ТОВ “ГК “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ”, а також електронний підпис Голови ОК “УКРАЇНА-СЕРВІС” та електронну печатку ОК “УКРАЇНА-СЕРВІС”.
Між ТОВ "ГК "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ", як Постачальником та ОК “УКРАЇНА-СЕРВІС”, як Споживачем, укладено акти приймання-передачі до Договору (а.с.40-42), а саме:
- акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2023 споживачем було спожито у листопаді 2023 природного газу в обсязі 23,70800 на загальну вартість 179 798,80 грн.;
- акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2023 споживачем було спожито у грудні 2023 природного газу в обсязі 44,69800 на загальну вартість 338 984,58 грн.;
- акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2024 споживачем було спожито у січні 2024 природного газу в обсязі 53,37300 на загальну вартість 404 774,81 грн.;
- акт приймання-передачі природного газу від 29.02.2024 споживачем було спожито у лютому 2024 природного газу в обсязі 37,18600 на загальну вартість 282 014,44 грн.;
- акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2024 споживачем було спожито у березні 2024 природного газу в обсязі 37,53000 на загальну вартість 284 623,28 грн.
Вказані акти приймання-передачі природного газу підписані уповноваженими представниками сторін, підписи скріплено печатками.
З наявної в матеріалах справи довідки АБ “УКРГАЗБАНК” за №11512/37720/2024 від 18.12.2024 вбачається, що ОК “УКРАЇНА-СЕРВІС” здійснило оплату вартості природного газу поставленого ТОВ “ГК "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ" за вищезазначеними актами приймання-передачі, в період з 10.09.2021 по 03.12.2024.
В матеріалах справи наявні копії платіжних інструкцій про сплату за постачання природного газу згідно Договору №5957-ОСББ(23)-23 від 04.10.2023 (а.с.78-82), а саме:
- платіжна інструкція №492 від 30.04.2025 на суму 40000,00 грн.;
- платіжна інструкція №574 від 17.05.2025 на суму 57 985,91 грн.;
- платіжна інструкція №568 від 16.05.2025 на суму 40000,00 грн.;
- платіжна інструкція №563 від 15.05.2025 на суму 20000,00 грн.;
- платіжна інструкція №558 від 14.05.2025 на суму 40000,00 грн.
Таким чином, у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків за Договором, позивачем на суму боргу відповідача за період листопад 2023 – березень 2024 здійснено нарахування пені в суму 99 043,60 грн., 3 % річних в сумі 14 258,37 грн. та інфляційних витрат в розмірі 37 456,77 грн.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Судова колегія звертає увагу, що скаржник не погоджується із оскаржуваним рішенням виключно в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 79 043,60 грн пені та 298,40 грн трьох відсотків річних, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції переглядає зазначене судове рішення лише в межах цих вимог апеляційної скарги.
У зв`язку з чим, в частині закриття провадження щодо суми основного боргу, а також в частині стягнення інфляційних втрат перегляд рішення Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, відповідно до приписів частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, предметом апеляційного перегляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 99 043,60 грн та 3 % річних в сумі 14 258,37 грн, яка нарахована позивачем обслуговуючому кооперативу у зв`язку з несвоєчасною оплатою вартості природного газу, поставленого у період листопад 2023 – березень 2024.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновками Господарського суду Одеської області про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.
Правові засади функціонування ринку природного газу України регламентовані Законом України "Про ринок природного газу".
За умовами частин першої, третьої статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №5957-ОСББ(23)-23 від 04.10.2023 є договором постачання природного газу, який згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами та, відповідно, виступає підставою для виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України і.
В силу частин першої, другої статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Як зазначалося вище, в період листопад 2023 року – березень 2024 року, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 1 490 195,91 грн. Відповідачем було здійснено оплату у повному обсязі за прийнятий природний газ, але з порушенням строків такої оплати.
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що невиконання грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором є його порушенням у розумінні статті 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач виступає таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).
Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно п. 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Крім того, правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Враховуючи викладені вище приписи чинного законодавства та умови договору, а також невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати вартості поставленого природного газу у передбачений цим договором строк, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для проведення нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Поряд з цим, статтею 1 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що:
-побутовий споживач – фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність (пункт 23);
-захищені споживачі – побутові споживачі, приєднані до газорозподільної системи, підприємства, установи, організації, що здійснюють надання важливих суспільних послуг та приєднані до газотранспортної або газорозподільної системи, а також виробники теплової енергії для потреб таких споживачів або підприємств, установ, організацій за умови, що виробництво теплової енергії для потреб таких споживачів або підприємств, установ, організацій здійснюється за допомогою об`єктів, не пристосованих до зміни палива та приєднаних до газотранспортної або газорозподільної системи (пункт 10).
Слід наголосити, що Закон України "Про ринок природного газу" не містить визначення таких понять як то "колективний споживач", "колективний побутовий споживач" тощо.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець комунальної послуги – суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що колективний споживач – юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.
За змістом статті 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
У статті 2 Закону України "Про кооперацію" визначено, що кооператив – юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.
В силу частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів враховує, що в межах розгляду справи №916/5684/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" до відповідача: Обслуговуючого кооперативу “УКРАЇНА-СЕРВІС” про стягнення 577 699,18 грн судом було встановлено наступне.
Обслуговуючий кооператив "УКРАЇНА СЕРВІС", як управитель, надає послуги співвласникам багатоквартирного будинку що розташований за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н. (на теперішній час – Одеський), с. Лиманка, ж/м Дружний, просп. Маршала Жукова (на теперішній час – Небесної Сотні), буд. 111, що пов`язані з управлінням (в т.ч. утримання та обслуговування) житлового будинку і споруд та прибудинкової території, обслуговування, вивезення сміття, охорони, забезпечення належного функціонування інженерних систем і мереж житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового призначення.
Відповідно до п.1.1. Статуту Обслуговуючого кооперативу “УКРАЇНА-СЕРВІС” затвердженого загальними зборами членів ОК “УКРАЇНА-СЕРВІС” протоколом №15/06 від 15.06.2021, Кооператив є обслуговуючим кооперативом, що утворений внаслідок об`єднання фізичних та юридичних осіб на основі членства для господарської діяльності з метою задоволення житлово-побутових та інших потреб членів Кооперативу для подальшої експлуатації та управління будинком та використання прилеглої до нього земельної ділянки.
Згідно п. 1.4. Статуту, видами діяльності Кооперативу:
- експлуатація житлового будинку та прилеглої до нього земельної ділянки;
- надання членами Кооперативу житлово-експлуатаційних послуг, які відповідають цілям створення цього Кооперативу;
- будівельні та монтажні роботи.
Відповідно до п. 1.6. Статуту, Кооператив є неприбутковою організацією, здійснює господарську діяльність, не маючи на меті одержання прибутку, і не розподіляє отримані в результаті його діяльності кошти (доходи) між його членами. Одержувані Кооперативом кошти з джерел, що не суперечать статуту і чинному законодавству, спрямовуються на рішення статутних задач і цілей Кооперативу.
Як вбачається з копії рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області за №1815514600156/830 від 06.04.2018, ОК “УКРАЇНА-СЕРВІС” було включено до реєстру неприбуткових установ та організацій на підставі пункту 133.4 статті 133 Податкового кодексу України.
Як вбачається з копії Договору №8/15 про надання послуг з управління будинку та прибудинкової території житлового будинку від 30.11.2021 року, ОК “УКРАЇНА-СЕРВІС” забезпечує надання послуг, самостійно або із залученням третіх осіб, з управління (в т.ч. утримання та обслуговування) житлового будинку і споруд та прибудинкової території, обслуговування, вивезення сміття, охорони, забезпечення належного функціонування інженерних систем і мереж житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового призначення, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопільський район, с. Лиманка, ж/м Дружний, проспект Маршала Жукова, 111, а Власник - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленою ціною та тарифами у строк та на умовах, що передбачені цим Договором.
Отже, ОК “УКРАЇНА-СЕРВІС” згідно з положеннями його статуту сприяє отриманню членам кооперативу житлово-комунальних послуг, зокрема, постачанню природного газу.
За таких обставин, апеляційним господарським судом враховується, що природний газ, який постачається за договором, використовується виключно для власних потреб або в якості сировини, а не для перепродажу (пункт 1.2 договору), тобто для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води мешканцям багатоквартирних будинків.
Відтак, беручи до уваги те, що відповідач об`єднує мешканців у багатоквартирних будинках та діє в їхніх інтересах для забезпечення комфортних умов проживання у будинку, колегія суддів вважає, що останній в частині споживання природного газу на побутові потреби підпадає під визначення колективний побутовий споживач (від імені мешканців будинку) природного газу та договір, укладений з позивачем, спрямований саме для забезпечення потреб мешканців будинків – споживачів житлово-комунальних послуг та сприяння членам кооперативу в отриманні житлово-комунальних послуг належної якості та у встановлений строк.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09.04.2025 у справі №916/847/24.
Близькі за змістом висновки щодо правового визначення юридичної особи, створеної шляхом об`єднання споживачів (фізичних осіб), викладені у постанові Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №916/1071/24, від 09.04.2025 у справі №916/847/24 у правовідносинах з постачання природного газу споживачу (обслуговуючому кооперативу), у яких Верховний Суд виходив з того, що обслуговуючий кооператив як юридична особа, що створена шляхом об`єднання власників квартир, зокрема фізичних осіб, які у розумінні Закону України "Про ринок природного газу" є побутовими споживачами, споживаючи природний газ для вироблення теплової енергії виключно для забезпечення потреб таких осіб, є колективним побутовим споживачем.
Отже, такі висновки є цілком застосовним за аналогією, оскільки правова природа відносин "постачальник - колективний споживач - кінцевий споживач (фізична особа)" є ідентичною незалежно від виду комунальної послуги (висновки з аналогічного питання викладені в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №904/3697/24 від 22.07.2025).
За таких підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач є колективним побутовим споживачем, тобто, юридичною особою, що об`єднує споживачів - власників жилих та нежилих приміщень у будинку та діє в інтересах фізичних осіб - власників квартир, які використовують поставлений позивачем газ виключно для своїх побутових потреб (надані відповідачем послуги з опалення та постачання гарячої води населенню).
Наведене, відповідно спростовує твердження апелянта про зворотне, а саме про те, що відповідач у даних правовідносин виступає як юридична особа, а не колективним побутовим споживачем.
Не заслуговують на увагу й посилання апелянта на те, що КМУ скасував мораторій на нарахування пені й штрафів за заборгованість з оплати житлового-комунальних послуг, оскільки відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 “Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану” набули чинності 30.12.2023, тобто накладається частково на період, за яким здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Слід також відзначити, що наявність умов укладеного між сторонами договору, яка передбачає відповідальність за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань, визнання відповідачем основного боргу та його оплата, не можуть свідчити про правомірність нарахування позивачем пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки як вже було вказано вище, законодавець, на певний період та за наявності відповідних обставин, визначив можливість звільнення споживача від їх сплати.
Відповідно до указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 (указ затверджено Законом №2102-ІХ від 24.02.2022) введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" (чинною на дату виникнення правовідносин) визначено, що в умовах воєнного стану, введеного указом Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні", до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі.
В подальшому 30.12.2023 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 №1405 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг", якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" та фактично знято мораторій, зокрема, на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням, яке проживає на територіях, на яких не ведуться бойові дії або які не знаходяться під тимчасовою окупацією.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останнім проведено нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат на заборгованість відповідача, що виникла протягом листопада 2023 – березня 2024.
Однак, з урахуванням приписів вищевказаних постанов, а також з огляду на набрання чинності 30.12.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 №1405, нарахування 3% річних та пені у даному випадку, беручи до уваги межі заявленого позивачем періоду, є обґрунтованим лише за період з 30 та 31 грудня 2023 року, січень-березень 2024 року, у зв`язку з чим судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність такого нарахування зокрема в період з 01.11.2023 по 29.12.2023, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" не мало право нараховувати пеню, а також 3% річних та інфляційних втрат протягом дії воєнного стану до зняття відповідного мораторію.
Судова колегія зазначає, що встановлена Кабінетом Міністрів України заборона нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, поширюється на житлово-будівельний кооператив як юридичну особу, що створена та діє виключно в інтересах фізичних осіб - власників квартир та приміщень у житловому будинку.
Суд апеляційної інстанції враховує, що положення вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 прямо не забороняють нарахування обслуговуючим кооперативам, які є юридичними особами, пені, 3% річних та інфляційних втрат, не зважаючи на ті обставини, що ці неприбуткові організації створені мешканцями будинку (населенням) для утримання їх спільного майна та забезпечення таких мешканців комунальними послугами, при цьому оплата таких комунальних платежів здійснюється за рахунок мешканців та за тарифами для населення. Однак, зазначене не відповідає засадам справедливості, оскільки безпідставно ставить об`єднання мешканців, які уклали колективний договір на отримання комунальної послуги, у гірше становище порівняно з мешканцями, які мають відповідні індивідуальні договори.
Отже, з огляду на положення постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022, в частині заборони на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних втрат, процентів річних в період дії воєнного стану, а також враховуючи межі позовних вимог, судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушення вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України, неповного з`ясування обставини даної справи, адже суд вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягають застосуванню.
Відповідно до розрахунку, проведеного судом, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором правомірним є нарахування за вказані вище періоди 3% річних у загальній сумі 13 959,97 грн, інфляційних втрат у загальній сумі 37 456,77 грн та пені у загальній сумі 95 867,82 грн.
При цьому, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 95 867,82 грн пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення її розміру на до 20 000 грн.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та частини першої статті 233 Господарського Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру.
Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.
Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги те, що за умовами укладеного між сторонами договору поставлений природний газ використовувався відповідачем не для перепродажу, а для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води мешканцям багатоквартирних будинків (у зв`язку з чим своєчасність розрахунків відповідача за отриманий від позивача природний газ безпосередньо залежала від своєчасності та повноти надходжень грошових коштів від споживачів теплової енергії – населення), з огляду на погашення під час розгляду справи відповідачем основного боргу за Договором та на кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії російської федерації проти України та не могла не вплинути негативно на фінансовий стан відповідача як неприбуткової організації, а також відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів, враховуючи, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності зменшення розміру пені нарахованої за 30 та 31 грудня 2023 року а також за період січень – березень 2024 року з 96 071,15 грн. до 20 000,00 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та частини заявленої суми пені компенсує негативні наслідки, пов`язані з простроченням останнім виконання прийнятих на себе зобов`язань, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з відповідача штрафних санкцій у повному обсязі, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем відповідного зобов`язання..
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2025 у справі №916/1894/25.
За таких обставин, апеляційна скарга на рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2025 у справі №916/1894/25 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ" на рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2025 у справі №916/1894/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2025 у справі №916/1894/25 - залишити без змін.
Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Г.І. Діброва

Я.Ф. Савицький