П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/15449/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 1 вересня 2025 року (суддя Юхтенко Л.Р., м. Одеса, повний текст рішення складений 01.09.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

19.05.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління інформації ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому позивач проси:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не звільненні з військової служби ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі поданого рапорту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 1 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Управління інформації Адміністрації державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої, абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Закону №2232-ХІІ.
Зобов`язано Управління інформації Адміністрації державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої, абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Закону №2232-ХІІ на підставі його рапорту.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
На думку апелянта, у спірних правовідносинах відповідач діяв правомірно, оскільки наявність у ОСОБА_2 інших членів сім`ї другого ступеня споріднення (онуків) виключає можливість звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_2 Р ( АДРЕСА_1 ).
07.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до начальника пункту інформаційного відділу "Ізмаїл" Інформаційного центру "Одеса" Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України до підполковника ОСОБА_3 з рапортом про звільнення з військової служби в запас ЗС України під час дії воєнного стану, відповідно до абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (документ №4170-ІХ, в редакції від 19.12.2024) ("необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи").
До рапорту було додані нотаріально засвідчені копії: свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; довідки до акта медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 ; пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_4 ; свідоцтва про смерть ОСОБА_5 ; заяви ОСОБА_2 до уповноважених органів; акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду; Довідку про склад сім`ї ОСОБА_1 .
Листом від 01.05.2025 року за №15/10/1599-25 було відмовлено у звільненні на підставі того, що була встановлена наявність інших членів сім`ї другого ступеня споріднення (а саме онуків) та не отримано відомостей, що вони самі потребують постійного догляду за висновком експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зазначені обставини зумовили ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дії Управління інформації Адміністрації державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої, абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Колегія суддів погоджується із таким висновком з наступного.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі – Закон №2232-XII).
Відповідно до частин першої та третьої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Згідно до частини п`ятої статті 1 Закону №2232-XII, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII, підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої якої встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з, інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі необхідность здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
Зазначена правова позиція знаходить своє відображення в постанові Верховного Суду від 07.05.2025 у справі №420/30227/24.
З матеріалів справи вбачається, що відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII (необхідність здійснювати постійний догляд за мамою ( ОСОБА_2 ), яка є особою з інвалідністю І чи II групи) обґрунтована наявністю у ОСОБА_2 інших членів сім`ї другого ступеня споріднення (онуків).
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується доводами апеляційної скарги, онуки ОСОБА_2 :
- ОСОБА_6 є старшим лейтенантом поліції (0156338), проходить службу в Національної поліції України з серпня 2019 року та перебуває на посаді старшого інспектора режимно-секретного сектору управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеський області.
- ОСОБА_7 з 15 серпня 2012 року по 6 листопада 2015 року проходив службу в ОВС, в Національний поліції України з 7 листопада 2015 року та на теперішній час працює на посаді - оперуповноваженим сектору кримінальної поліції відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеський області з 11.10.2024 року;
- ОСОБА_8 знаходиться на території Республіки Болгарія з начала повномасштабного вторгнення з 06.04.2022 року як біженець;
- ОСОБА_9 знаходиться на території Республіки Болгарія з начала повномасштабного вторгнення з 06.04.2022 року як біженець.
Колегія суддів, як і суд першої інстанції, враховує проживання всіх вищезазначених осіб в інших містах, служба в поліції пов`язана із обмеженнями щодо свободи пересування та виконанням службових обов`язків ненормовано, а також перебування за кордоном підвереджують неможливість таких онуків здійснювати постійний догляд за бабусею.
Також судом встановлено, що брат ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , розлучені.
Допитом свідка ОСОБА_10 підтверджено, що ОСОБА_2 не проживає зі своїм колишнім чоловіком.
Ураховуючи встановлені обставин справи, підтверджених відповідними доказами, щодо необхідності здійснення постійного догляду за (мамою) ОСОБА_2 , особою з інвалідністю I групи, відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які б могли забезпечити та погодились здійснювати відповідний догляд, колегії суддів дійшла висновку про недоведення відповідачем правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII.
Відмова у звільненні позивача за наявності в нього обов`язку щодо догляду за особою з інвалідністю та відсутністю іншої особи, спроможної реально забезпечити необхідний догляд особі з інвалідністю в ситуації, що склалася, суперечить принципам: державних гарантій соціального захисту (стаття 46 Конституції України); недопущення перешкод у реалізації прав людини (стаття 21 Конституції України); пріоритетності прав осіб з інвалідністю на отримання належного догляду (Закон № 875-XII).
Таким чином, при ухвалені рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби повинно бути забезпечено належний баланс між інтересами держави та правами людини.
Резюмуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновків, що вони не містять належних, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог. Суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 1 вересня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов