справа № 757/15204/25-ц головуючий у суді І інстанції Новак Р.В.
провадження № 22-ц/824/2925/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК Сервіс Груп» про зобов`язання надати публічну інформацію та захист прав споживача,
В С Т А Н О В И В:
у квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «ЖК Сервіс Груп» про зобов`язання надати публічну інформацію, а саме:
зобов`язати відповідача надати позивачу: 1) розрахунок (калькуляцію) тарифу на послугу з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 , по кожному виду робіт/послуг, зазначених у пункті 3 інформаційного запиту від 11 березня 2025 року; 2) план здійснення заходів з утримання спільного майна Будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та прибудинкової території і поточного ремонту спільного майна Будинку у 2025 році, що включає: план-графік технічного огляду Будинку; графік прибирання прибудинкової території; графіки проведення дезінсекції та дератизації; графік прибирання місць загального користування; план-графік поточного ремонту; план-графік оглядів димових та вентиляційних каналів (відповідно до пункту 4 інформаційного запиту від 11 березня 2025 року); 3) кошторис витрат на управління Будинком за адресою: АДРЕСА_1 , на 2023 рік (відповідно до пункту 5 інформаційного запиту від 11 березня 2025 року); 4) кошторис витрат на управління Будинком за адресою: АДРЕСА_1 , на 2024 рік (відповідно до пункту 5 інформаційного запиту від 11 березня 2025 року); 5) звіт ТОВ «ЖК Сервіс Груп» щодо виконання кошторису витрат на управління Будинком за адресою: АДРЕСА_1 , за 2024 рік (відповідно до пункту 6 інформаційного запиту від 11 березня 2025 року); 6) кошторис витрат на управління Будинком за адресою: АДРЕСА_1 , на 2025 рік (відповідно до пункту 7 інформаційного запиту від 11 березня 2025 року); 7) перелік співвласників Будинку за адресою: АДРЕСА_1 , із зазначенням: прізвища, імені, по батькові власника; розміру частки у спільному майні Будинку, площі, якою володіє кожен співвласник (відповідно до пункту 8 інформаційного запиту від 11 березня 2025 року).
Крім того, 08 квітня 2025 року позивач подав до суду заяву про доповнення позовних вимог, а саме просив доповнити позовну заяву вимогами: зобов`язати відповідача надати позивачу публічну інформацію: 1) довідку про балансову вартість Будинку за адресою: АДРЕСА_1 , для передачі експлуатуючій організації; 2) акт прийому-передачі Будинку від ПрАТ «Київміськбуд» до ТОВ «ЖК Сервіс Груп».
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, оскільки даний позов стосується порушених прав позивача як споживача послуг з управління багатоквартирним будинком.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 29 вересня 2025 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апелянт посилається на те, що місцевий суд помилково кваліфікував спір як такий, що стосується доступу до публічної інформації хоча позов ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальної послуги з управління будинком, а відповідач її виконавцем. Запитувана інформація (калькуляція тарифу, кошториси, звіти) є невід`ємною частиною цієї послуги, оскільки без неї позивач як споживач позбавлений можливості реалізувати свої базові права: перевірити обґрунтованість ціни послуги, яка надається; контролювати обсяг та якість наданих послуг; захистити свої майнові інтереси у разі виявлення порушень.
Чинне законодавство України покладає на управителя багатоквартирного будинку чітко визначений обов`язок забезпечувати фінансову прозорість своєї діяльності перед співвласниками. Невиконання цього обов`язку є прямим порушенням прав співвласників як споживачів житлово-комунальних послуг.
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» прямо встановлює обов`язок управителя надавати співвласникам для ознайомлення детальний розрахунок ціни/тарифу на послугу з управління (частина друга статті 7), складати кошторис витрат та звіт про його виконання (пункт 10 частини четвертої статті 8), а також забезпечувати вільний доступ до інформації про перелік послуг, їхню вартість та структуру тарифу (частина п`ята статті 20).
Законодавство про управління багатоквартирним будинком: Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» підсилює цей обов`язок, вимагаючи від управителя щорічно звітувати перед співвласниками та надавати на їхню вимогу інформацію про фактичні витрати та виконані роботи (стаття 10 Закону).
Оскільки співвласники є споживачами послуг, що надаються управителем, ці правовідносини підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, статті 15 та пункти 4, 5 частини першої статті 21 цього Закону гарантують право споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послугу для здійснення свідомого вибору.
Відповідач є суб`єктом господарювання, який надає платні послуги з управління будинком на комерційній основі та не є розпорядником публічної інформації в розумінні статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки не виконує владні управлінські функції, не фінансується з державного чи місцевого бюджету та не наділений державою спеціальними повноваженнями.
Натомість Відповідач, як управитель багатоквартирного будинку, має прямі законодавчі обов`язки перед споживачами своїх послуг: надавати розрахунок (калькуляцію) тарифу (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»); складати кошторис витрат та звіт про його виконання (п. 10 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»); забезпечувати доступ до інформації про структуру тарифів (ч. 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»); надавати на вимогу співвласника інформацію про фактичні витрати та виконані роботи (п. 4 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Таким чином, вимога про надання цих документів є не запитом публічної інформації, а способом реалізації законних прав споживача в межах існуючих договірних відносин з управителем. Відмова надати ці документи порушує вищезазначені імперативні норми законодавства та позбавляє позивача можливості контролювати якість і вартість послуг.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК Сервіс Груп» про зобов`язання надати публічну інформацію та захист прав споживача, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
22 грудня 2025 року директор ТОВ «ФК Сервіс груп» - Кравчук А.С. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апелянта вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду без повідомлення учасників в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам не відповідає, виходячи з наступного.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).
Згідно з положеннями ст. ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
У відповідності до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано 10-денний строк на їх усунення, оскільки у даному випадку спір не має на меті захист його прав як споживача послуг у відносинах з відповідачем у розумінні статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», адже позивач у судовому порядку має на меті захистити своє право на доступ до публічної інформації, що регулюється ЦК України, Законом України «Про інформацію» та Законом України «Про доступ до публічної інформації». Суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому позивач має сплатити судовий збір на загальних підставах, встановлених Законом України «Про судовий збір» у розмірі 8 720,64 грн за 9 вимог немайнового характеру.

30 червня 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків відповідно до якої, позивач підтримав свою позицію щодо звільнення його від сплати судового збору, на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви місцевий суд послався на те, що зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки позивачем не усунуто.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат.
За загальними правилами цивільного судочинства (статті 133, 177, 356, 357, 392, 393 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну та касаційну скаргу.
При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.
Обов`язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов`язок, визначений нормами процесуального права.
Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір», яким визначені платники та об`єкти сплати судового збору, а також особи, які звільняються від сплати судового збору.
Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Аналізуючи норму частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» можна зробити висновок, що споживач, право якого порушене і який з огляду на це подає позов, відповідно до статті цього Закону звільняється від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції, а також не має обов`язку сплати судового збору в інших судових інстанціях.
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі №761/24881/16-ц споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав і вони можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу.
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 вказав, що є власником квартири АДРЕСА_2 , обов`язок з утримання якого, а також ведення бухгалтерської, статистичної та іншої передбаченої законодавством звітності, здійснення розрахунків коштів, необхідних для належного утримання та своєчасного проведення поточного ремонту якого покладено на відповідача - ТОВ «ЖК Сервіс груп».
Тобто, ОСОБА_1 у розумінні пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживачем послуг, які надає відповідач.
При цьому, згідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про інформацію», кожному гарантовано право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
У відповідності до статті 14 приведеного Закону правовий режим інформації про товар (роботу, послугу) встановлюється, зокрема, законами України про захист прав споживачів, іншими законами.
Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Також мають право звернутися до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Стаття 7 вказаного закону надає споживачу право без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості, а також без додаткової оплати отримувати інформацію про проведені управителем, виконавцем комунальної послуги нарахування плати за житлово-комунальні послуги (з розподілом за періодами та видами нарахувань) та отримані від споживача платежі. У свою чергу, стаття 8 цього ж закону встановлює кореспондуючий обов`язок управителя без додаткової оплати надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості та іншу інформацію, передбачену законодавством.
Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд не врахував, що правовідносини сторін у т.ч. щодо надання інформації про комунальні послуги врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з цим помилково вважав, що позивач звернувся за захистом свого права на отримання публічної інформації (стаття 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначає її як відображену та задокументовану будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформацію, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом).
На підставі наведених мотивів колегія суддів вважає слушними доводи апелянта про те, що він звільнений від справи судового збору у цій справі на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому не було правових підстав для повернення позовної заяви згідно вимог ч. 3 ст. 185 ЦПК України.
Додатково колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу місцевого суду на те, що згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві та більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
До позовних заяв немайнового характеру відносять вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.
Ключовим при визначенні кількості вимог немайнового характеру є питання про те, що слід розуміти під термінопоняттям «вимога» та чи слід враховувати при його визначенні суб`єктний склад правовідносин, зокрема кількість відповідачів у справі.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі №758/5118/21 зазначила, що для визначення тотожності вимог враховуються три компоненти: тотожність предмету, тотожність підстави та тотожність сторін.
Враховуючи, що у цій справі позивач подав до відповідача один запит на інформацію, неповноту якого і оскаржує, не відповідатиме доцільності та справедливості визначення до сплати судового збору за 9 вимог немайнового характеру з розрахунку поставлених у запиті питань.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права, оскільки висновок суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах процесуального закону.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до п. в), ч. 4 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження колегія суддів зазначила, що клопотання апелянта про звільнення його від сплати судового збору, на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» буде вирішуватись під час винесення постанови, оскільки дане питання є предметом перегляду в апеляційній скарзі. Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку, що на правовідносини сторін у цій справі розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року, а тому такі витрати колегія суддів відносить на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова