Справа № 369/2779/24
Провадження № 2/369/1695/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.11.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І. О.,
при секретарі Іларіонові І.О.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача Захаренка Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/2779/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Мєдвєдєв Володимир Володимирович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 та проживає в цьому будинку разом зі своїм чоловіком та маленькою дитиною. Співвласником вказаного будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 . Будинок має декілька входів для співвласників. Відповідач разом зі своїм чоловіком ( ОСОБА_4 ), без згоди Позивача, та згоди уповноважених органів влади та місцевого самоврядування побудувала навісний каркас для зберігання свого автомобіля.
Як зазначає представник позивача, відповідач разом зі своїм чоловіком ( ОСОБА_4 ), без згоди Позивача, та згоди уповноважених органів влади та місцевого самоврядування побудувала навісний каркас для зберігання свого автомобіля. Дана будівля порушує санітарно-інсоляційні, протипожежні норми та збудована з примиканням до стіни частини будинку Позивача та фактично закриває доступ освітлення до вікон та фактично позбавляє належне Позивачу приміщення більшої частини природного освітлення та оглядового простору з вікна. Оскільки дане приміщення знаходиться в безпосередній близькості до витяжок з кухні і санвузла та використовується як місце для зберігання індивідуального автомобіля, вихлопні гази проникають через вікна до квартири Позивача. Крім того, з даху цього навісу через вікно можна легко проникнути в одну з кімнат квартири Позивача, що знаходиться на другому поверсі.
Зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів повинно відбуватись відповідно до вимог державних будівельних норм, стандартів та правил, які, на думку сторони позивача відповідачем було порушено.
Позивач неодноразово в усній формі просила Відповідача прибрати вказаний навісний каркас та усунути вищезазначені перешкоди у користуванні власним житлом, але Відповідач постійно відмовляла.
21 липня 2023 року представником позивача було подано адвокатський запит до виконавчого комітету Боярської Міської Ради Київської області. У відповіді №02-10/4790/01.10/23 від 31 липня 2023 представником Боярської міської Ради було зазначено наступне: виконавчим комітетом Боярської Міської Ради документи на будівництво гаражу громадянці ОСОБА_5 не видавались.
На підставі викладеного, з метою захисту свої прав, позивач звертається до суду та з урахуванням позовної заяви у новій редакції зі збільшенням позовних вимог, просить суд:
1. Усунути перешкоди ОСОБА_1 та членам її сім`ї в користуванні належним їй житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 зобов`язавши гр. ОСОБА_3 , знести за власний рахунок самочинно збудований навісний каркас та шляхом встановлення на користь ОСОБА_1 та членів її родини постійного на безоплатній основі земельного сервітуту на частину земельної ділянки, цільове призначення: 01.05 для індивідуального садівництва, кадастровий номер 3222410300:01:051:5297 площею 0.0065 га, частину ділянки площею 21.6 кв.м., (0.00216 га) позначену на схемі (варіант №1) під №1 (зображена жовтим кольором), яка проходить по точках 1-2-3-4-5-6-7-8-9-1 зі сторонами 1,52м-1,42м-1.15м-8.54м-2.0м-5.2м-0.57м-1.28м-3.65м до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 26 червня 2024 року № 1822/06-2024, для можливості експлуатації, доступу, обслуговування та поточного ремонту садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
2. Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 та членам її сім`ї в користуванні належним їй житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 заборонивши ОСОБА_3 розміщувати транспортний засіб на частині земельної ділянки на якій встановлено сервітут.
3. Судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь позивача.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
08 листопада 2024 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Захаренка Євгенія Васильовича надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що підстави для задоволення позову відсутні з огляду на наступне. Позивачем не було додано до Позовної заяви доказів, які б підтверджували неможливість обслуговування своєї частини будинку без обмеження сервітутом земельної ділянки Відповідача, а також не було додано доказів на підтвердження неможливості обслуговувати свою частину будинку будь-яким іншим способом. Наданий Позивачем висновок судового експерта від 26 червня 2024 року № 1822/06-2024 лише підтверджує технічну можливість встановлення сервітуту на земельній ділянці Відповідача, водночас, даний висновок не можна вважати беззаперечним доказом необхідності встановлення сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання доказів на підтвердження того, що нормальне користування його власністю неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, а тому сам по собі висновок експерта не є визначальним. Крім того, земельно-технічна експертиза проводилася за відсутності технічної документації на земельну ділянку та житловий будинок Відповідача, що як наслідок ставить під сумнів об`єктивність викладених висновків. Відповідно до норм чинного законодавства захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено Відповідачем. Станом на момент звернення до суду, сервітут на земельну ділянку Відповідача не встановлено, тому вимога Позивача про заборону розміщення транспортного засобу на частині земельної ділянки на якій встановлено сервітут є передчасною. Отже, враховуючи, що Позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилалася у позові, тому, на думку Відповідача, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
16 грудня 2024 року на адресу суду від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Дунаєнко Ольги Анатоліївни надійшла відповідь на відзив, у якій остання вказала, що позивачем було направлено на адресу відповідача пропозицію стосовно укладення сервітуту. Водночас, відповідач свою згоду не надала, свої умов договору не запропонувала, бажання вирішити спір мирним шляхом не виявила. Таким чином, на думку позивача, судом може бути встановлено сервітут.
Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року клопотання представника позивача про виклик свідка було задоволено.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні 18 вересня 2025 року свідок ОСОБА_6 , яка певний час проживала по сусідству зі сторонами, повідомила суду, що позивач та відповідач частко сварилися між собою з приводу навісу для автомобіля відповідача, так як прибудований він до стіни позивача. Також повідомила, що позивач планувала утеплювати будинок, але з огляду на наявність навісу, вона була позбавлена можливості це зробити. Крім того, відповідач ставила автомобіль під вікнами, в тому числі позивача, що спричиняло останній незручності у вигляді шуму та забруднення повітря біля вікон.
У судовому засіданні 06 листопада 2025 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити.
У судовому засіданні 06 листопада 2025 року відповідач та її представник заперечували проти вимог позовної заяви, вважали їх необґрунтованими та просили відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи сторін, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Судом встановлено, що відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 283297621 та № 283297421 від 06 листопада 2021 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить наступне майно:
-земельна ділянка з кадастровим номером 3222410300:01:051:5293, площею 0,006 га з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва, підстава для державної реєстрації: договір дарування земельної ділянки, серія та номер: 2170, виданий 06.11.2021 приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Бишевець Р.В.;
-садовий будинок загальною площею 50.3 кв.м., розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3222410300:01:051:5293 за адресою: АДРЕСА_1 , підстава для державної реєстрації: договір дарування садового будинку, серія та номер: 2166, виданий 06.11.2021 приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Бишевець Р.В..
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 365313491 від 10 лютого 2024 року, садовий будинок загальною площею 50.3 кв.м., розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3222410300:01:051:5297 за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу садового будинку, серія та номер: 1514, виданий 04.11.2020 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Бишевець Р.В.
Згідно відповіді №02-10/4790/01.10/23 від 31 липня 2023 представником Боярської міської ради у відповідь на адвокатський запит від 21 липня 2023 року № 02-09/4536/0-23 було повідомлено, що виконавчим комітетом Боярської міської ради документи на будівництво гаражу громадянці ОСОБА_7 не видавались.
Позивачем до матеріалів справи долучено Висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1822/06-2024 від 26 червня 2024 року, складений судовим експертом Свістуновим Ігорем Сергійовичем (свідоцтво № 1623 від 22 березня 2013 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору № 08/05-2024 на виконання робіт з проведення земельно-технічної експертизи від 08 травня 2024 року.
На вирішення земельно-технічної експертизи було поставлено питання технічної можливості встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером 3222410300:01:051:5297 площею 0,0065 га для можливості здійснення поточного ремонту та обслуговування стіни садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером 3222410300:01:051:5293 та технічно можливих варіантів встановлення земельного сервітуту.
Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1822/06-2024 від 26 червня 2024 року, встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером 3222410300:01:051:5297 площею 0,0065 га, для можливості експлуатації, доступу, обслуговування та поточного ремонту садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_1 , вбачається технічно можливим. Експертом запропоновано 2 (два) технічно можливі варіанти встановлення земельного сервітуту.
Крім того, у Висновку № 1822/06-2024 від 26 червня 2024 року зазначено, що для належної можливості доступу, експлуатації, обслуговування та поточного ремонту садового будинку необхідно усунути перешкоди у вигляді навісів які розташовуються в межах запропонованих сервітутів відповідно до варіантів №№ 1-2. Усунення навісів є технічно можливим шляхом демонтажу несучих та огороджувальних конструктивних елементів даних навісів в межах встановленого сервітуту за будь-яким із запропонованих варіантів.
Щодо вимоги усунути перешкоди позивачу та членам її сім`ї в користуванні належним їй житловим приміщенням шляхом знесення за рахунок відповідача самочинно збудованого навісного каркасу, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до пунктів «г», «е» ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.
Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 2, п. «б» ч. 3 ст. 152 ЗК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним.
У ч. 4 ст. 376 ЦК України зазначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Відповідно до ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК України.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст. 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц (провадження № 61-2011св19), від 14 липня 2021 року у справі № 922/1125/19.
Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи і сторонами те, що Висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1822/06-2024 від 26 червня 2024 року є неповним, оскільки при його складанні експерт досліджував лише подані позивачем документи, які стосуються лише її ділянки. За заявою ОСОБА_1 експертом не витребовувались правовстановлюючі та технічні документи у відповідача. 
У ч. 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, експерт не вказав, чи можливо провести перебудову об`єкту таким чином, щоб усунути перешкоди позивача у користуванні майном, чи єдиним і крайнім заходом є лише знесення (демонтаж), або відповідач відмовився проводити можливу перебудову. 
Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14 виклав правову позицію про те, що вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення їхніх прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.
Діючим цивільним процесуальним законодавством передбачено, що експертиза у справі призначається судом у разі необхідності з`ясування фактичних обставин, що становлять предмет доказування. Також за змістом вказаних норм кожна сторона має право надавати суду докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються, висновки експертизи надаються для підтвердження обставин, для з`ясування яких необхідні спеціальні знання. У разі, якщо у сторони відсутня можливість самостійно надати висновок, відповідна сторона вправі заявити перед судом клопотання про призначення відповідної експертизи, в тому числі повторної. Такі клопотання у ході розгляду справи сторонами не заявлялись.
За таких обставин суд вважає, що позивач не довела порушення її права користування житловим приміщенням, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Щодо вимоги усунути перешкоди позивачу та членам її сім`ї в користуванні належним їй житловим приміщенням шляхом встановлення на їх користь постійного на безоплатній основі земельного сервітуту на частину земельної ділянки відповідача, суд зазначає наступне.
Згідно з приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – «Конвенція») кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що викладена в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надано обґрунтованої компенсації чи іншого виду належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема: Rysovskyy v. Ukraine, № 29979/04, ЄСПЛ, 20 жовтня 2011 року, Kryvenkyy v. Ukraine, № 43768/07, ЄСПЛ, від 16 лютого 2017 року).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно набуте у власність, та поведінка такої особи добросовісного власника.
Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Аналогічні положення міститься й у ст. 321 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Згідно зі статтями 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, зокрема, у вигляді права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. При цьому за змістом цієї статті перелік земельних сервітутів, що визначені в ній, не є вичерпним.
Відповідно до ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
З викладеного вбачається, що метою встановлення земельного сервітуту на певний строк чи без зазначення строку є задоволення потреб у ефективному використанні свого майна. При цьому однією з основних ознак сервітуту, який підлягає встановленню за рішенням суду, є неможливість задоволення такої потреби у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо.
Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст. 103 ЗК України). У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ст. 402 ЦК України).
Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені ст. 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обмеження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Такі ж вимоги висуваються до особи, яка просить надати дозвіл на формування земельної ділянки та встановлення сервітуту.
Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 920/1204/17, від 25 червня 2019 року у справі № 911/2701/17, від 09 грудня 2019 року у справі №607/20779/14-ц, від 17 вересня 2018 року у справі № 686/3104/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі №379/794/16-ц.
У свою чергу, позивач не довела, що задоволення її потреб щодо обслуговування стіни належного їй будинку неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, найменш обтяжливим для відповідача, яка заперечувала проти встановлення такого сервітуту.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_3 лист від 26 червня 2024 року з пропозицією щодо встановлення сервітуту з відповідним варіантом, позначеним на схемі.
У відповідь на вказану пропозицію, ОСОБА_3 листом від 11 липня 2024 року попросила ОСОБА_1 повідомити додаткову інформацію стосовно встановлення сервітуту, а саме: строки встановлення сервітуту, розмір оплати за користування земельною ділянкою, перелік робіт по експлуатації, обслуговуванню та поточного ремонту частини садового будинку ОСОБА_1 яка виходить на земельну ділянку ОСОБА_3 , строки та графік таких робіт, а також конкретні розміри запропонованого сервітуту.
Листом від 28 липня 2024 року ОСОБА_1 запропонувала встановити безоплатний та постійний сервітут із зазначенням конкретних розмірів такого. Щодо графіків проведення ремонтних робіт зазначила, що не може їх визначити, оскільки ОСОБА_3 здійснює перешкоди у доступі до стіни будинку, а тому визначити необхідні роботи та зробити розрахунки необхідних матеріалів неможливо.
13 серпня 2024 року ОСОБА_3 направила відповідь на лист ОСОБА_1 від 28 липня 2024 року та повідомила, що нею не чинились перешкоди у доступі до частини стіни будинку ОСОБА_1 та остання може у будь-який час (за умови завчасного повідомлення) обстежити стіну та визначити необхідні роботи. Крім того, зазначила, що за умови письмового повідомлення про строки початку та закінчення проведення ремонтних робіт частини будинку ОСОБА_1 , доступ до якої здійснюється з її земельної ділянки, та повідомлення про чіткий перелік робіт, ОСОБА_3 буде надано доступ ОСОБА_1 до частини стіни її будинку.
Посилання з боку сторони позивача на Висновок № 1822/06-2024 від 26 червня 2024 року, яким визначено технічну можливість встановлення сервітуту на земельній ділянці відповідача, при умові демонтажу несучих та огороджувальних конструктивних елементів навісів, не може бути враховано судом, оскільки як зазначено вище, для встановлення сервітуту закон вимагає від позивача надання доказів на підтвердження того, що нормальне користування його власністю неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, а тому сам по собі висновок експерта для суду не є визначальним. Крім того, в межах дослідження, позивач не ставила питання та, відповідно, експерт не досліджував технічну можливість обслуговування стіни без встановлення сервітуту. 
Окрім цього, з боку позивача не було доведено відсутність можливості доступу, експлуатації, обслуговування та поточного ремонту стіни без встановлення сервітуту зважаючи на те, що відповідачем було повідомлено позивача про відсутність перешкод з її сторони у доступі до частини стіни будинку ОСОБА_1 та остання може у будь-який час (за умови завчасного повідомлення) вчинити необхідні дії.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 372/1567/17 (постанова від 18 січня 2021 року).
В зазначені постанові Верховний Суд вказав, що дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем безальтернативного способу захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як і не довів найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Посилання заявника на те, що суди помилково не взяли до уваги висновок судової комісійної земельно-технічної експертизи, яким, серед іншого, встановлено технічну можливість встановлення сервітуту на земельній ділянці відповідача не є переконливими, оскільки суди правильно урахували, що для встановлення сервітуту закон вимагає від позивача надання доказів на підтвердження того, що нормальне користування його власністю неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, а тому сам по собі висновок експерта для суду не є визначальним. 
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини 1, 3 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно встановивши обставини справи, суд виходить із недоведеності позивачем безальтернативного способу захисту свого права іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як і не довела найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечувала відповідач, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Вимога позивача про усунення перешкод у користуванні належним їй житловим приміщенням шляхом заборони відповідачу розміщувати транспортний засіб на частині земельної ділянки на якій встановлено сервітут не підлягає до задоволення, оскільки є похідною від вимоги про встановлення земельного сервітуту, у задоволенні якої судом було відмовлено.
За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя:          Інна ФІНАГЕЄВА