ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 січня 2026 року
м. Київ

справа № 363/4114/23
провадження № 61-14053св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

позивач -  ОСОБА_1 ; 
представник позивача- адвокат Борух Віктор Анатолійович,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Боруха Віктора Анатолійовича на постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 
2025 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви та відзиву на позов 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа - Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану 
у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , захищаючи Україну, загинув її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилася спадщина.
Під час відкриття приватним нотаріусом спадкової справи, після померлого 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вона дізналась про те, що її син записаний батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач зазначала, що останніх 5 місяців вагітності ОСОБА_2 її син періодично проживав із останньою, а також 3 місяці після народження дитини ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проте, ОСОБА_2 не була цивільною дружиною її сина ОСОБА_3 , не сприймала його як батька дитини, до суду про стягнення аліментів на свою користь на утримання дитини не зверталась. 
Вважала, що її син ОСОБА_3 за життя через поважні причини не знав про те, що записаний батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , добровільно не визнавав себе батьком.
За таких обставин вона заперечує факт біологічного батьківства свого померлого сина відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відтак і наявність 
у останньої права на спадщину після смерті ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 зазначала, що відповідач претендує на одноразову грошову допомогу, яка підлягає виплаті членам сім`ї загиблого її сина ОСОБА_3 , 
як військовослужбовця. Позивачка зазначала, що цим саме порушуються її права, так як вона вже прийняла спадщину.  
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд виключити з актового запису № 39 про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складеного 17 серпня 2016 року Виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, відомості про ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батька дитини. 
Відповідачка у відзиві на позов зазначила, що померлий ОСОБА_3 є біологічним батьком її доньки ОСОБА_4 , результати молекулярно-генетичної експертизи не визнала, не впевнена, що ДНК ОСОБА_3 дійсно його. Так як вони не були у зареєстровану шлюбі, але 2 роки проживали однією сім`єю, при реєстрації дитини ОСОБА_3 особисто написав заяву про запис його як батька дитини. ОСОБА_3 визнав, що є батьком дитини, сумнівів у нього за життя, що це не його дитина не було. Просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 травня 
2025 року у складі судді Шубочкіної Т. В. позов ОСОБА_1 задоволено.
Виключено з актового запису № 39 про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складеного 17 серпня 2016 року Виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, відомості про ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батька дитини.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 особисто був присутнім у Виконавчому комітеті Димерської селищної Ради Вишгородського району Київської області під час реєстрації народження дитини, надав відповідні документи, що посвідчують особу та згоду щодо визнання свого батьківства відносно дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до статті 126 СК України на підставі заяви матері ОСОБА_2 та батька ОСОБА_3 про визнання батьківства від 17 серпня 2016 року, що підтверджується копією актового запису про народження ОСОБА_4 . Проте, як вбачається із звіту про встановлення спорідненості від 30 травня 2023 року та висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 24 травня 2024 року виключається біологічне батьківство сина позивачки відносно малолітньої 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і про даний факт не було відомо 
ОСОБА_3 за життя, тому позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Суд послався на рішення Європейського суду з прав людини від 07 травня 
2009 року у справі «Калачова проти російської федерації», в якому зазначено, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року скасовано. У задоволенні позову 
 ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що з моменту вчинення актового запису про народження дитини і до моменту смерті ОСОБА_3 , останній був обізнаний, що зареєстрований батьком дитини, оскільки вважав себе батьком відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , брав участь у її вихованні, свого батьківства не оспорював. Висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 24 травня 2024 року щодо кровного споріднення між батьком 
і дитиною у даній категорії справ не є обов`язковим, а оспорення батьківства після смерті особи, що записана батьком дитини, неможливе.
Апеляційний суд посилався на постанову Верховного Суду від 20 жовтня 
2021 року у справі № 542/1042/17 (провадження № 61-10718св21) та постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 31 липня 2023 року у справа № 461/3122/19 (провадження № 61-10148сво22).
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Борух В. А., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Боруха В. А., з підстав, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України у вищевказаній малозначній справі. 
У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2025року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Боруха В. А. мотивована тим, що позивачем надано усі належні докази, які свідчать про необізнаність ОСОБА_3 за життя, що він був записаний батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Такими доказами є: висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 24 травня 2024 року № 103-43-2024, відповідно до якого біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , народженої ОСОБА_2 , виключається; звіт ДНК про встановлення спорідненості між ОСОБА_4 - дитиною та ОСОБА_1 - матір`ю ОСОБА_3 , відповідно до якого ймовірність споріднення становить 1.477833 %.
Посилання суду апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові про неможливість оспорення батьківства після смерті особи яка записана батьком дитини 
є порушенням норм Конституції України, ЦПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та, як наслідок, обмеження права позивача щодо судового захисту своїх порушених прав і законних інтересів.
Зазначає, що у судовій практиці відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 137 СК України у подібних правовідносинах, а посилання суду апеляційної інстанції на практику Верховного Суду 
є безпідставні, так як у справах різні правовідносини і різне доказування. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У серпні 2025 року від представника  ОСОБА_2 - адвоката Коломійця І. О. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04 серпня 1986 року (том 1, а. с. 14).
Відповідно до свідоцтва про народження від 17 серпня 2016 року, серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, актовий запис № 39, батьками 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батько - ОСОБА_3 та мати - ОСОБА_2 (том 1, а. с. 58).
Із інформації з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 12 жовтня 2023 року, 
№ 00041820390, вбачається, що ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 17 серпня 2016 року складено відповідний актовий запис № 39. Державна реєстрація народження проведена відповідно до статті 126 СК України на підставі заяви матері - ОСОБА_2 та батька - ОСОБА_3 про визнання батьківства 
від 17 серпня 2016 року (том 1, а. с. 61-62).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Довгеньке Ізюмського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 
НОМЕР_3 (том 1, а. с. 15).
06 лютого 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_5 направлено  ОСОБА_1 сповіщення сім`ї № 69 про те, що старший сержант ОСОБА_3 у бою за Україну загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 у населеному пункті Довгеньке Ізюмського району Харківської області (том 1, а. с. 16). 
Відповідно до звіту ДНК про встановлення спорідненості від 30 травня 2023 року № 369642, на дослідження якого було надано зразки букального епітелію передбачуваної бабусі - ОСОБА_1 , та дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На вирішення генотипоскопічного дослідження було поставлено питання: «Чи є ОСОБА_1 , біологічною бабусею дитини ОСОБА_4 ». Експертом медико-генетичного центру «ENDEAVOR DNA LABORATORIES» США зазначено, що ймовірність біологічної спорідненості в рамках проведеного дослідження складає 1.477833 % (том 1, а. с. 19-20).
Із висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 24 травня 2024 року №103-43-2024, проведеної на виконання ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 30 січня 2024 року, вбачається, що біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , народженої ОСОБА_2 , виключається (том 1, а. с. 211-213).

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Боруха В. А. задоволенню не підлягає. 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року 
№ 789-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
У частині першій статті 7 СК України зазначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України).
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України)
Вищезазначений захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування 
не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 
125 цього Кодексу.
У статті 122 СК України зазначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. 
Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. 
Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. 
Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.
Відповідно до статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; 3) за рішенням суду.
У частині першій статті 126 СК України зазначено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року у справі 
№ 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19).
У доктрині процесуального права позови про визнання поділяються на позитивні та негативні.
По своїй суті позов про оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, є негативним, в якому позивач стверджує, що певний чоловік не є батьком дитини. У такому разі за допомогою цього позову відбувається захист приватного інтересу позивача (зокрема, у сфері спадкування).
Відповідно до статті 137 СК України якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства.
Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред`явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці.
Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти.
Тлумачення статті 137 СК України, з урахуванням принципів справедливості й розумності свідчить, що вказана норма визначає випадки, за яких батьківство особи може бути оспорено після смерті особи, яка записана батьком дитини. 
Перший випадок стосується ситуації, коли чоловік подав нотаріусу заяву про невизнання свого батьківства. У такому разі після смерті чоловіка оспорити батьківство можуть його спадкоємці (частина перша статті 137 СК України). 
Другий випадок охоплює ситуацію коли чоловік за життя подав позов до суду про виключення запису про нього як батька дитини. У цьому разі його спадкоємці можуть підтримати позов відповідно до статті 55 ЦПК України (частина друга статті 137 СК України). 
Третій випадок оспорювання батьківства стосується випадків, коли через поважні причини чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини, і помер. Однак на відміну від перших двох випадків можливість оспорити батьківство належить лише таким його спадкоємцям як дружина, батьки та діти 
(частина третя статті 137 СК України).
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року у справі 
№ 461/3122/19 (провадження № 61-10148сво22).
Таким чином, частиною третьою статті 137 СК України передбачено оспорювання батьківства правонаступником у зв`язку зі смертю особи, яка записана в актовому записі про народження батьком дитини та через поважні причини 
не знала про це. Закон дає право на оспорювання батьківства в цьому випадку спадкоємцям особи (дружині, батькам та дітям). При цьому поважність причин, за якими особа не знала, що вона записана батьком, є фактором, що оцінюється судом.
Подібний правовий висновок також вкладено у постановах Верховного Суду: 
від 03 квітня 2019 року у справі № 639/8165/16-ц (провадження № 61-31332св18); від 29 квітня 2024 року у справі № 205/3895/20 (провадження № 61-16241св23).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, встановивши, що    ОСОБА_3 за своє життя знав про те, що він записаний батьком дитини   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не пред`являв позову про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини, подавав 17 серпня 2016 року заяву до органу державної реєстрації актів цивільного стану про визнання батьківства, тому відсутні правові підстави, визначені частиною третьою статті 137 СК України, для оспорення його матір`ю батьківства після його смерті.
Доводи касаційної скарги про те, що за життя  ОСОБА_3 не знав про те, що він записаний в актовому записі батьком дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що, на думку заявника, підтверджується висновком судової молекулярно-генетичної експертизи від 24 травня 2024 року та звітом ДНК про встановлення спорідненості, відповідно до яких біологічне батьківство виключається, є безпідставними та спростовуються особистою заявою 
 ОСОБА_3 , поданою за життя про визнання ним батьківства.
Сам факт відсутності біологічного споріднення, встановлений після смерті батька, правового значення у цій справі не має, оскількипершочерговим предметом дослідження у випадку звернення до суду з позовом у порядку частини третьої статті 137 СК України спадкоємця особи, яка записана в актовому записі про народження батьком дитини, є поважність причин, у зв`язку з якими чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини за життя (див: постанова Верховного Суду від 29 квітня 2024 року у справі № 205/3895/20 (провадження № 61-16241св23). Указана норма права покликана, зокрема, захистити інтереси дитини.
У справі, яка переглядається Верховним Судом,  ОСОБА_1 не довела, що її син не знав і не міг знати про те, що був записаний батьком дитини відповідача, та 
не вказала на поважність причин такої необізнаності. Більш того, такі її доводи спростовуються поведінкою  ОСОБА_3 , який за життя подав заяву про визнання батьківства. 
Як зазначалось вище, відповідно до інформації повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 12 жовтня 2023 року, № 00041820390, ОСОБА_6 народилась 
ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 17 серпня 2016 року складено відповідний актовий запис № 39. Державна реєстрація народження проведена відповідно до 
статті 126 СК України на підставі заяви матері - ОСОБА_2 та батька - 
ОСОБА_3 про визнання батьківства від 17 серпня 2016 року (том 1, а. с. 61-62).
Суд апеляційної інстанції правильно визначився з правовими підставами подання позову у справі, що переглядається, встановив фактичні обставини справи, надав обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та дійшов правильного висновку про недоведеність  ОСОБА_1 підстав поданого нею позову.
Верховний Суд погоджується із доводами касаційної скарги про те, що позивач мала право на позов, проте його не довела. А тому помилковим є посилання апеляційного суду про те, що оспорення батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, є неможливим, так як не узгоджується зі 
статтею 137 СК України та правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року у справі 
№ 461/3122/19 (провадження № 61-10148сво22). 
Разом з цим, зазначене не вплинуло на правильне вирішення справи апеляційним судом, який відмовив у позові  ОСОБА_1  саме через недоведеність нею позовних вимог. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Боруха Віктора Анатолійовича залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк