ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" січня 2026 р. Справа №914/1360/24(914/936/25)

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Желік М.Б.
суддів Галушко Н.А.
Орищин Г.В.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд” б/н від 04.12.2025 (вх.ЗАГС. №01-05/3611/25 від 05.12.2025)
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 12.11.2025 (суддя Морозюк А.Я., повну ухвалу складено 26.11.2025) постановлену за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд”, м. Київ про забезпечення доказів
у справі №914/1360/24 (914/936/25)
за позовом: Публічного акціонерного товариства “Укрнафта”, м. Київ
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільєна”, м. Львів
до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю “Альс Компані”, с. Тарнівці Ужгородського району Закарпатської області
до відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд”, м. Київ
про: визнання недійсними договорів та стягнення 139 100 000 грн. 00 коп.
у межах справи № 914/1360/24
за заявою: Публічного акціонерного товариства “Укрнафта”, м. Київ
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільєна” (79035, м. Львів, вул. Зелена, буд. 238, каб. 37, ідентифікаційний код 43913344)

за участю представників сторін:
арбітражний керуючий Григор`єв В.В. (поза межами приміщення суду)
від скаржника Дорош О.Г. (поза межами приміщення суду) 

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.11.2025 у справі №914/1360/24 (914/936/25) у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд” від 06.11.2025 про забезпечення доказів – відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить відкрити апеляційне провадження, скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 12.11.2025 у справі №914/1360/24 (914/936/25), прийняти нове рішення, яким передати матеріали справи на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання щодо забезпечення доказів.
Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 05.12.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Орищин Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд” б/н від 04.12.2025 (вх.ЗАГС. №01-05/3611/25 від 05.12.2025) на ухвалу Господарського суду Львівської області від 12.11.2025 у справі №914/1360/24 (914/936/25); призначено розгляд справи на 14.01.2026; встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 09.01.2026; витребувано матеріали справи №914/1360/24(914/936/25) в Господарського суду Львівської області (з урахуванням вимог п.17.10 Перехідних положень ГПК України).
12.12.2025 ліквідатор ТОВ “Вільєна”, арбітражний керуючий Григор`єв В.В. подав до суду подав до суду через систему “Електронний суд” клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 задоволено.
19.12.2025 представник ТОВ “Альс Компані” подав до суду через систему “Електронний суд” відзив на апеляційну скаргу (вх.№01-04/9651/25), в якому просить суд вимоги апеляційної скарги ТОВ “Бізнес Тренд” задоволити, ухвалу Господарського суду Львівської області від 12.11.2025 у цій справі скасувати, матеріали справи передати на розгляд до місцевого господарського суду для вирішення питання щодо забезпечення доказів. 
Судова колегія звертає увагу на те, що зі змісту ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. До відзиву застосовуються правила, встановлені частиною десятою статті 165 цього Кодексу.
Згідно положень ст. 165 ГПК України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього. 
29.12.2025 представник ТОВ “Бізнес Тренд” подав до суду клопотання (вх. №01-04/9797/25) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.12.2026 задоволено. 
В судове засідання 14.01.2026 арбітражний керуючий та скаржник участь уповноважених представників забезпечили, які надали свої доводи та міркування щодо вимог апеляційної скарги та просили врахувати їх при винесені постанови. Інші учасники участі не забезпечили, причин неможливості забезпечити участь під час розгляду апеляційної скарги не надали. Докази, що містяться в матеріалах справи свідчать про їх поінформованість про розгляд апеляційної скарги у межах даної справи в суді апеляційної інстанції. 
За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами. 
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі “Пономарьов проти України”).
Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, учасники були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а ухвала Господарського суду Львівської області від 12.11.2025 в цій справі скасуванню, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст вимог та ухвала суду першої інстанції

06.11.2025 через систему “Електронний суд” від відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд” надійшла заява від 06.11.2025 про забезпечення доказів, в якій заявник просить суд витребувати у ліквідатора ТОВ “Вільєна” Григор`єва В.В. документи – копії бухгалтерських документів, первинні документи, документальне підтвердження завдання збитків боржнику (перелік документів наведено в заяві).
До заяви додано копії адвокатського запиту представника ТОВ “Бізнес Тренд” від 17.10.2025 скерованого на адресу ліквідатора ТОВ “Вільєна” арбітражного керуючого Григор`єва В.В., а також відповідь арбітражного керуючого від 04.11.2025 на адвокатський запит.
Відмовляючи у задоволенні поданої заяви місцевий господарський суд виснував наступне:
- в заяві про забезпечення доказів необхідно вказати на ті обставини, які свідчать про те, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.
- згідно приписів ст. 110 Господарського процесуального кодексу України, забезпечення доказів надає додаткову гарантію збереження доказів, а положення ст. 111 вказаного Кодексу покладають на заінтересовану особу обов`язок обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.
- при вирішенні питання про забезпечення доказів суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо забезпечення доказів, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення доказів і предметом позовної заяви.
- товариством з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд” не обґрунтовано та не доведено наявність підстав припускати, що зазначені докази можуть бути втрачені, або їх подання стане згодом неможливим або утрудненим.
- з аналізу положень Господарського процесуального кодексу України вбачається, що заява про забезпечення доказів шляхом їх витребування відрізняється від клопотання про витребування доказів тим, що у ній необхідно вказати на ті обставини, які свідчать про небезпеку того, що надання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим. Саме ці обставини зумовлюють необхідність забезпечення доказів, щоб вони все-таки змогли бути використані для з`ясування обставин у справі.
- в той же час, статтею 81 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу (для позивача, осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб - разом з поданням позовної заяви, для відповідача, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи). Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
- натомість, відповідачем-3 (ТОВ “Бізнес Тренд”) у даній справі не було подано відзиву на позов, в строк, встановлений ухвалою суду від 08.04.2025 про відкриття провадження у справі, а ухвалою суду від 22.05.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-3 (ТОВ “Бізнес Тренд”) про продовження строку на подання відзиву. 
- таким чином, у заяві Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд” не наведено ризиків імовірної втрати у майбутньому доказів, про які йдеться в заяві. Ризик такої втрати має ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів (що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №9901/845/18).

Узагальнені доводи апелянта, позиція інших сторін

Товариство з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд” не погоджуючись із ухвалою місцевого господарського суду, зазначає, що судом не з`ясовано належним чином обставини, які мають значення для розгляду справи (наявність імовірності втрати доказів або істотного утруднення їх подання з огляду на процедуру банкрутства та фактичні діяння володільця документів), здійснив висновок, який не відповідає фактичним обставинам справи (обставинам наявності ризиків втрати витребуваних доказів) та допустив порушення норм процесуального права (фактично ототожнивши забезпечення доказів (ст. 110-112 ГПК України) із витребуванням доказів (ст. 81 ГПК України) у зв`язку з чим неправомірно прив`язав оцінку заяви до строків подання відзиву на позовну заяву, що не є критерієм для вирішення питання про забезпечення доказів, на підтвердження чого зазначає наступне:
- з метою повного з`ясування обставин справи заявником скеровано на адресу ліквідатора ТОВ “Вільєна” адвокатський запит від 17.10.2025, у відповідь на який ліквідатором викладено його позицію щодо спірних правочинів, проте не надано запитуваних документів станом на визначені дати, окрім того вказано, що інші додаткові докази є відсутніми у нього. 
- вказану відповідь заявник кваліфікував як фактичну відмову ліквідатора від надання належної відповіді на адвокатський запит, що стало підставою для звернення заявника до суду з заявою про витребування доказів. 
- заявник звернувся із заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування в порядку положень ст. 110-112 ГПК України, а не з клопотанням про їх витребування у порядку положень ст. 81 ГПК України, що помилково зазначив місцевий господарський суд тим самим ототожнивши два різні інститути подання доказів. 
- забезпечення позову може здійснюватися як до, так і після звернення з позовом, отже твердження суду про те, що така заява не подавалася в межах строку на подання відзиву на позовну заяву не є підставою для відмови у задоволенні поданого клопотання. Саме ж подання доказів поза рамками строків для подання відзиву є правомірним і необхідним для досягнення цілей підготовчого провадження та забезпечення реальної змагальності. 
- у цій справі ризики втрати або неможливості (утруднення) збирання і подання доказів зумовлений перш за все перебуванням боржника у ліквідаційній процедурі, оскільки відбувається припинення повноважень керівника боржника та органів управління боржника, а також здійснення управління діяльності боржника ліквідатором, що у свою чергу підвищує ризик втрати доказів, і є безпосередньою підставою для їх забезпечення в межах заявленого клопотання.
- мета запиту до ліквідатора заявником не була досягнена з огляду на неповне надання затребуваної інформації, таким чином ключові дані та первинні документи, які були предметом запиту не були отримані заявником, а відповідно наданими суду. Вказане посилює доводи заявника щодо наявності ризику втрати чи недоступності доказів та прямо узгоджується із стандартом визначеним ч.1 ст. 110 ГПК України. 
- більше того, здійснення ліквідатором на виконання повноважень визначених ст. ст. 59, 61 КУзПБ аналізу фінансово-господарської діяльності боржника на предмет виявлення ознак неплатоспроможності, дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства та доведення до банкрутства, про що вказано у постанові Господарського суду Львівської області від 29.10.2025 у справі № 914/1360/24, свідчить про здійснення ним аналізу усіх господарських операції боржника, що в свою чергу унеможливлює його висновок про відсутність затребуваних ТОВ “Бізнес Тренд” документів, а відтак і відмови у задоволенні заяви про забезпечення доказів. 
- додатковим ризиком втрати чи утруднення доступу до доказів є обов`язкова передача документів банкрута до архіву, в порядку положень ст. 67 КУзПБ.
- у справі існує асимертія доступу до доказів, що проявляється у тому, що у позивача – ТОВ “Вільєна” через ліквідатора є фактичний доступ та реальна можливість одержання необхідної первинної бухгалтерської документації, тоді як у відповідача – ТОВ “Бізнес Тренд” такого доступу немає.
- у випадку ненадання затребуваних доказів до завершення підготовчої стадії у цій справі, подальший розгляд відбудеться без належної доказової бази, що суперечитиме принципам змагальності та концентрації доказів, більше того несе ризик повторних відкладень слухань та скасування прийнятого рішення. 

Підтримуючи доводи викладені в апеляційній скарзі відповідач 2 – ТОВ “Альс Компані” зазначив наступне:
- оскільки боржник перебуває у процедурі ліквідації, що об`єктивно підвищує ризики розпорошення та втрати первинних документів; ліквідатор у відповіді на адвокатський запит не надав випробовуваних документів, а також зазначив про їх відсутність; концентрація фактичного контролю над інформацією та первинними бухгалтерськими документами в однієї особи (ліквідатора) не знімає, а підсилює ризики недоступності (утруднення) доступу до доказів, що у сукупності і забезпечує необхідність їх превентивного забезпечення. 
- відповідач 2 стверджує, що наведена сукупність обставин відповідає стандарту “є підстави припускати” (ч.1 ст. 110 ГПК України) і не вимагає доведення наперед факту знищення документів, оскільки достатньо реального ризику утруднення їх одержання у майбутньому, що скаржником належним чином обґрунтовано. 
- документи про забезпечення шляхом витребування яких просив заявник є конкретизованими, необхідними для встановлення фінансового стану боржника і перевірки доводів сторін щодо впливу на нього з огляду на укладення спірних правочинів.
- забезпечення доказів у цій ситуації відповідає принципам змагальності та рівності сторін, про що вірно зазначено скаржником у апеляційній скарзі. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи (ст. 73, 74 ГПК України).
Приписами статті 110 ГПК України передбачено, що cуд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. 
Відповідно до ч. 2 ст. 112 ГПК України заява про забезпечення доказів розглядається не пізніше п`яти днів з дня її надходження до суду.
В силу приписів ч. 2 ст. 110 ГПК України способами забезпечення судом доказів є: допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. Поряд з цим, перелік способів забезпечення доказів, наведених у відповідній нормі, не є виключним, оскільки такою нормою передбачено, що у необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Частинами 3, 4 ст. 110 ГПК України визначено, що заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви; забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія; забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу.
Системний аналіз вказаної норми свідчить, що необхідною умовою для забезпечення доказів є наявність підстав припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.
Отже, забезпечення доказів - це механізм збору доказів, що гарантує збереження доказів, необхідних для підтвердження певних обставин у справі. При цьому збереження доказів зумовлене існуванням обставин, які свідчать про можливу втрату таких доказів або ускладнення чи неможливість їх подання.
З аналізу вищевикладеного вбачається, що у заяві про забезпечення доказів необхідно вказати на ті обставини, які свідчать про небезпеку того, що надання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим.
Забезпечення доказів це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, це насамперед спосіб одночасно запобігти їх імовірній втраті у майбутньому і ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №901/845/18, від 09.10.2019 року у справі №901/385/19, від 01.11.2025 року у справі №520/14132/18, на що вірно звернув увагі місцевий господарський суд.
Тобто, при зверненні до суду з даною заявою учасник справи повинен надати суду відповідні докази на підтвердження обставин наявності ризиків знищення чи втрати доказів.
В свою чергу, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частини 1, 2 статті 80 ГПК України).
Пунктами 4, 5 частини 1 ст. 111 ГПК України передбачено, що у заяві про забезпечення доказів зазначаються докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.
При цьому, вимога, наведена у пункті 5 ч. 1 ст. 111 ГПК України, прямо кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 110 Кодексу, тобто доведенню підлягає наявність підстав, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.
Отож, необхідною умовою для забезпечення доказів є наявність підстав припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Таким чином, забезпечення доказів надає додаткову гарантію збереження доказів.
Заходи забезпечення доказів вживаються судом саме з метою збереження доказу, на який посилається учасник справи, та запобіганню неможливому або утрудненому поданню учасником справи такого доказу до суду у майбутньому для доведення обґрунтованості своєї правової позиції, тому такі заходи спрямовані на недопущення знищення чи втрати доказів. Крім цього, забезпечення доказів надає додаткову гарантію не лише збереження доказів, а й їх дослідження судом, позаяк застосовується з метою запобігання настанню негативних наслідків, тобто вжиття судом невідкладних заходів до закріплення у визначеному процесуальному порядку фактичних даних з метою використання їх як доказів при розгляді господарських справ.
Натомість, місцевим господарським судом вірно встановлено, що заява відповідача не містить обґрунтування щодо можливості знищення чи втрати доказів та є лише його суб`єктивною думкою, яка будується на припущеннях.
Водночас, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, позаяк обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Окрім того, посилання відповідача на ненадання арбітражним керуючим повного обсягу витребуваних документів на адвокатський запит є безпідставним, оскільки арбітражним керуючим було повідомлено про їх відсутність з огляду на те, що посадовими особами боржника – ТОВ “Вільєна” не були переданими, а тому така відповідь не може бути кваліфікована як підстава для застосування забезпечення, передбаченого ст. 110 ГПК України.
Судова колегія звертає увагу скаржника на те, що до відповіді на адвокатський запит представника заявника арбітражним керуючим долучено ряд документів, зокрема, копії договорів про надання поворотних фінансових послуг, платіжних інструкцій про перерахування коштів на їх виконання, актів звірки взаєморозрахунків, системи оцінки показників фінансово-господарського стану підприємства, перелік показників фінансово-господарського стану неплатоспроможних підприємств, договір про відступлення права вимоги, балансів (звіту про фінансовий стан) форма №1 за 2021, 2022, 2023 роки, звітів про фінансовий результат за формою №2 за 2012, 2022, 2023 роки, інвентарних актів інвентаризації та інвентаризаційних описів.
Відповідно до ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність та розумність строків розгляду справи судом.
У даному випадку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в поданій заяві не наведено будь-яких належних обґрунтувань з посиланням на відповідні відомості, докази та обставини, які б свідчили про небезпеку того, що витребувані заявником докази, можуть бути знищені або одержання яких з часом може стати неможливим або ускладненим, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Враховуючи вищевикладене, переглядаючи в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції, дослідивши заяву ТОВ “Бізнес Тренд” про забезпечення доказів шляхом їх витребування та додані до неї документи, судова колегія вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у її задоволенні.
В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі “Хаджинастасиу проти Греції”, національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Кузнєцов та інші проти російської федерації” зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи “Серявін та інші проти України”, “Проніна проти України”).
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі “Трофимчук проти України” зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Таким чином, судом апеляційної інстанції в повній мірі досліджено та надано оцінку всім наявним у справі доказам та обставинам справи, а доводи скаржника щодо неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Інші доводи скаржника судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не впливають на суть прийнятого судового рішення і не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.

Щодо доводів скаржника про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме ототожнення забезпечення доказів визначених положеннями ст. ст. 110, 112 ГПК України із витребуванням доказів визначених положенням ст. 81 ГПК України судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне. 
При зверненні до суду з заявою про забезпечення доказів (вх. №4732/25 від 06.11.2025) заявник просив суд “забезпечити докази через їх витребування (ст. 110 у взаємозв`язку зі ст. 81 ГПК України) та зобов`язати арбітражного керуючого, ліквідатора ТОВ “Вільєна” Григорєва В.В. подати до суду та на адресу заявника повний перелік документів, зазначений у розділі 2 цієї заяви”, тим самим самостійно ототожнивши два механізми отримання та подання доказів до суду. Натомість, місцевий господарський суд обґрунтовуючи рішення про відмову у задоволенні поданої заяви саме з метою спростування зазначених аргументів заявника зазначив про відмінність вказаних інститутів та їх відмінне правове регулювання, і саме з огляду на зміст поданого клопотання вказав на недоведеність заявником ризиків імовірної втрати у майбутньому відповідних доказів. 
В подальшому заявником у поданій апеляційній скарзі як на один із доводів для скасування оскарженого рішення вказано, що “ТОВ “Бізнес Тренд” звернулося не з клопотанням у порядку ст. 81 ГПК України, а із заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування у порядку ст. 110-112 ГПК України”, які є суперечливими із попередньо поданою заявою та такими, що викликають сумніви.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.
Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.
Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (постанова Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).
Доктрина “venire contra factum proprium” (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- “non concedit venire contra factum proprium” (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Доктрина “venire contra factum proprium” базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
В основі доктрини “venire contra factum proprium” знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Поведінка ТОВ “Бізнес Тренд” на думку суду апеляційної інстанції є суперечливою і підпадає під доктрину “venire contra factum proprium”.

Загальні висновки суду апеляційної інстанції
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у цьому рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження доказами, які містяться в матеріалах справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, а ухвала Господарського суду Львівської області від 12.11.2025 скасуванню. 

Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи висновки суду про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги судовий збір покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1 В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд” б/н від 04.12.2025 (вх.ЗАГС. №01-05/3611/25 від 05.12.2025) -відмовити.
2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 12.11.2025 постановлену за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Тренд”, м. Київ про забезпечення доказів у справі №914/1360/24 (914/936/25)- залишити без змін.
3. Судовий збір покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню.
Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд. 
Повна постанова складена 22.01.2026.

Головуючий суддя Желік М.Б. 

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.