ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року	Львів	Справа № 460/8085/25 пров. № А/857/35354/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року (головуючий суддя Поліщук О.В.) ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м. Рівне, у справі № 460/8085/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, 

ВСТАНОВИВ:

06 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі – Управління), просив визнати протиправним та скасувати рішення Управління від 21.04.2025 №172450009730, яким позивачу відмовлено у призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи із 03.04.2025; зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи із 03.04.2025, зарахувавши до його загального страхового стажу період роботи з 20.09.1991 по 31.12.1998 в Дюксинській середній школі; з 01.07.2003 по 28.03.2014 за межами України на території російської федерації; визнати протиправною відмову відповідача у зарахуванні заробітної плати позивача при обчисленні розміру його пенсії на підставі довідок: від 28.03.2014 №37, від 28.03.2014 №38, від 28.03.2014 №39, виданих ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18»; зобов`язати відповідача обчислювати починаючи з 03.04.2025 пенсію за віком позивачу з урахуванням заробітної плати, відображеної у довідках: від 28.03.2014 №37, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з липня 2003 року по грудень 2007 року); від 28.03.2014 №38, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з січня 2008 року по грудень 2012 року); від 28.03.2014 №39, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з січня 2013 року по березень 2014 року).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року позов задоволено. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів того, що наказ про прийняття позивача на роботу або ж його заява містила застереження щодо сезонності його роботи на посаді кочегара у середній школі, при цьому записами в трудовій книжці підтверджується стаж роботи позивача. Щодо позову в частині зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 01.07.2003 по 28.03.2014 за межами України на території російської федерації суд вказує, що припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в зарахуванні періоду роботи позивача до загального страхового стажу, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень. При цьому суд наголошує, що заробітна плата за вказаний період підтверджується довідками: від 28.03.2014 №37, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з липня 2003 року по грудень 2007 року); від 28.03.2014 №38, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з січня 2008 року по грудень 2012 року); від 28.03.2014 №39, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з січня 2013 року по березень 2014 року), за змістом яких позивачу щомісяця виплачувалась заробітна плата з липня 2003 року по березень 2014 року та при цьому до Пенсійного фонду перераховувались страхові внески.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Управління подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року та у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Україною з 19.06.2023 припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Тому на осіб, які працювали в росії, не поширюються норми Угоди щодо врахування при призначенні пенсії російського стажу та заробітку. На думку апелянта визначальними для обрахунку страхового стажу при призначенні пенсії є правові норми, які діють на час призначення, а не законодавство, яке діяло на час здобуття особою страхового стажу. Звертає увагу, що спірним питанням в межах розгляду даної справи є наявність у позивача стажу роботи відповідної тривалості, необхідного для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був, а відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 14.04.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення 60 річного віку звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії направлено для розгляду Головному управлінню Пенсійного фонду України в Чернігівській області, яке 21.04.2025 прийняло рішення № 172450009730 про відмову в призначенні пенсії з тих підстав, що заявник не набув необхідного страхового стажу не менше 32 років. 
За наслідками розгляду заяви позивача та доданих до неї документів пенсійним органом встановлено, що набутий ним страховий стаж становить 22 роки 6 місяців 14 днів. Зокрема, за доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності з 20.09.1991 по 31.12.1998 на посаді кочегара школи, відповідно до трудової книжки від 07.02.1986, оскільки робота носить сезонний характер; з 01.07.2003 по 28.03.2014 за межами України на території російської федерації відповідно до вкладиша до трудової книжки від 01.07.2003, оскільки з 19.06.2023 припинена дія Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992.
Листом Пенсійного органу від 30.04.2025 №5248-5159/А-02/8-2500/25 на адвокатський запит представника позивача було повідомлено про відсутність підстав для врахування при обчисленні розміру пенсії заробітної плати, отриманої впродовж роботи за межами України на території Російської федерації, з посиланням на те, що обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних державах, та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. До страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року.
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 28.04.2025 №1700-0202-8/30372 на адвокатський запит представника позивача повідомило про відсутність підстав для врахування при визначенні розміру пенсії заробітної плати за періоди роботи на території російської федерації згідно із вищевказаними довідками.
Позивач, не погоджуючись з такою поведінкою відповідача та вважаючи її протиправною, звернувся до суду з цим позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон №1058-IV.
Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії завіком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025року - не менше 32 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV).
Відповідно до абз. 9 ч. 3 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991року №1788-XII (далі – Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується також:
а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умовисплати страхових внесків;
в) військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби;
д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Згідно з вимогами ст. 62 Закону №1788-XII, Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою ДержкомпраціСРСР від 20.07.1974 №162, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, п. 1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, а саме з відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , дата заповнення 07.02.1986:
1. Запис №8 від 20.09.1991 – прийнятий на посаду кочегара Дюксинської середньої школи (наказ від 20.09.1991 №37);
2. Запис №9 від 01.10.1999 – переведений на посаду завгоспа Дюксинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. (наказ від 20.10.1999 №62);
3. Запис №10 від 12.06.2003 – звільнений з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) (наказ від 12.06.2003 №32).
Так, щодо аргументів апелянта щодо сезонності роботи у період з з 20.09.1991 по 01.10.1999 суд апеляційної інстанції вказує таке.
Згідно з п. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про умови праці робітників і службовців, зайнятих на сезонних роботах» №310-09 від 24.09.1974 сезонними вважаються роботи, які внаслідок природних і кліматичних умов виконуються не цілий рік, а протягом певного періоду (сезону), що не перевищує шести місяців. Переліки сезонних робіт затверджуються Державним комітетом СРСР по праці і соціальних питаннях спільно з ВЦРПС за поданням міністерств, державних комітетів, відомств СРСР і Рад Міністрів союзних республік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.1997 №278 затверджено Список сезонних робіт і сезонних галузей, відповідно до змісту якого відсутня посада кочегара або ж оператора котелень.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 23 Кодексу законів про працю України трудові договори із сезонними працівниками є строковими трудовими договорами, оскільки такі договори укладаються на період виконання певної роботи.
При оформленні трудових відносин із сезонним працівником роботодавець повинен попередити про сезонний характер роботи (п.3 Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про умови праці робітників і службовців, зайнятих на сезонних роботах), про що має бути зазначено в заяві працівника про прийняття на роботу та в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.
Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів того, що наказ про прийняття позивача на роботу або ж його заява містила застереження щодо сезонності його роботи на посаді кочегара у середній школі.
Згідно з вимогами Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності "Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників", затвердженого до завдань та обов`язків машиніста (кочегара) котельні (83) віднесено наступні обов`язки: обслуговує водогрійні та парові котли із сумарною теплопродуктивністю або обслуговує в котельні окремі водогрійні або парові котли з теплопродуктивністю котла, які працюють на твердому паливі; обслуговує котли парових залізничних кранів вантажопідйомністю до 25 т; розпалює, пускає, зупиняє котли та постачає їх водо; подрібнює паливо, завантажує та шурує топку котла; регулює горіння палива; спостерігає за допомогою контрольно-вимірювальних приладів рівень води в котлі, тиск пари та температуру води, яка подається в опалювальну систему; пускає, зупиняє насоси, мотори, вентилятори та інші допоміжні механізми; чистить арматуру та прилади котла; обслуговує тепломережні бойлерні установки або станції м`ятої пари, які розташовані в зоні обслуговування основних агрегатів, із сумарним тепловим навантаженням до 42 ГДж/год. (до 10 Гкал/год.); очищає м`яту пару та проводить деаерацію води; підтримує необхідний тиск та температуру води і пари; бере участь у промиванні, очищенні та ремонті котла; прибирає вручну шлак та золу із топок і бункерів парових та водогрійних котлів виробничих і комунальних котелень і піддувал газогенераторів, а також з колосникових решіток, топок, котлів і піддувал паровозів; планує шлакові та зольні відвали.
Зазначене, водночас, свідчить про наявність трудових обов`язків кочегара котельні не тільки впродовж опалювального періоду, а й під час підготовки обладнання до експлуатації.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що із довідок про заробітну плату для обчислення пенсії позивача від 02.04.2025 №3, від 02.04.2025 №4, від 02.04.2025 №5, виданих Деражненською сільською радою, підтверджується помісячне нарахування позивачу заробітної плати за період з лютого 1992 року по грудень 2000 року.
Так, відповідач в рішенні про відмову вказав, що для зарахування вищезазначеного періоду роботи, позивачу необхідно надати довідку з посиланням на первинні документи, довідку про заробітну плату та довідку про реорганізацію. Водночас, як це правильно констатував суд першої інстанції, зазначене суперечить підставі не врахування періоду роботи з 20.09.1991 по 31.12.1998, оскільки названими Пенсійним органом документами неможливо підтвердити або спростувати сезонний характер роботи.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на підставі п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі-Порядок №22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, відповідно до якого, управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідач не позбавлений права, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи, характер праці тощо.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що віднесення Пенсійним органом роботи позивачем на посаді кочегара до сезонних робіт та наступне не врахування такої роботи до загального страхового стажу в календарному обчисленні є безпідставним, оскільки записами трудової книжки позивача підтверджується календарний період роботи позивача, а в ході розгляду справи Пенсійним органом не спростовано, що в період опалювального сезону така особа виконувала функції кочегара, в період поза опалювальний сезон виконувала будь-які інші функції.
Враховуючи вищевикладене, робота позивача з 20.09.1991 по 31.12.1998 підлягає зарахуванню до загального страхового стажу в календарному обчисленні.
Щодо аргументів апелянта в частині не зарахування періоду роботи позивача з 01.07.2003 по 28.03.2014 на території російської федерації, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
За правилами частини другої статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067-VI права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про міжнародні договори України» 29 червня 2004 року №1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.
За приписами чинного пенсійного законодавства до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.
Згідно з приписами Угод між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 (далі – Угода у галузі пенсійного забезпечення) та про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (що були чинні в період роботи позивача в російській федерації) трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.
Згідно зі статтею 1 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.
Згідно зі статтею 6 зазначеної Угоди у галузі пенсійного забезпечення призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільговій основі і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, отриманий на території будь-якої із цих країн, а також на територіях колишнього срср за час до вступу в силу даної Угоди (пункти 1, 2 статті 6).
Таким чином, Угодою у галузі пенсійного забезпечення передбачено зарахування спеціального стажу роботи на території України в разі визнання такого стажу будь-якою із держав-учасниць Угоди та не встановлено обов`язкової умови для зарахування такого стажу – як сплата внесків до відповідних фондів.
Згідно з наявним у матеріалах судової справи вкладишем до трудової книжки серії НОМЕР_2 , дата заповнення 01.07.2003 р., позивач:
1. Запис №1 від 01.07.2003 – прийнятий на роботу монтажником внутрішніх санітарно-технічних систем і обладнання 4 розряду в ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (наказ від 01.07.2003 №42-ок);
2. Запис №2 від 28.03.2014 – звільнений за власним бажанням, п. 3 ст. 77 Трудового кодексу російської федерації (наказ від 28.03.2014 №109-ок).
Записи про вказані періоди роботи позивача зроблені у вкладиші трудової книжки, засвідчені чітким відтиском печатки відповідного підприємства та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.
На виконання п. 3 Порядку №637 позивач надав відповідачу довідку роботодавця від 28.03.2014 №36, за змістом якої ОСОБА_1 дійсно був прийнятий на роботу 01.07.2003 року на посаду (монтажник внутрішніх санітарно-технічних систем і обладнання) (наказ №42-ок від 01.07.2003) звільнений 28.03.2014 року (наказ №109-ок від 28.03.2014) в ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18».
Заробітна плата за вказаний період підтверджується довідками: від 28.03.2014 №37, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з липня 2003 року по грудень 2007 року); від 28.03.2014 №38, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з січня 2008 року по грудень 2012 року); від 28.03.2014 №39, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з січня 2013 року по березень 2014 року), за змістом яких позивачу щомісяця виплачувалась заробітна плата з липня 2003 року по березень 2014 року та до Пенсійного фонду перераховувались страхові внески. Підстава для видачі довідки є особові рахунки.
На переконання суду апеляційної інстанції, всі первинні документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії, що обчислена із заробітку, який вона отримувала на законних підставах, тільки з тих міркувань, що російська федерація припинила участь в зазначеній Угоді.
Щодо покликання апелянта на Закон України №2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022, як основної підстави для не зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи, суд апеляційної інстанції такі відхиляє, оскільки положення Закону №2783-IX підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022.
Оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у відповідача не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території цієї держави.
Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Аналогічна правова позиція відображена в постановах Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 459/955/15-а, від 27.02.2018 у справі № 361/4899/17, від 12.06.2018 у справі № 686/4998/15.
Суд зауважує, що припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в зарахуванні періоду роботи позивача до загального страхового стажу, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.
Аналогічна позиція висловлена Верховини Судом у постановах від 18.11.2024 у справі № 340/4436/23, від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що належними і допустимими доказами підтверджується зайнятість позивача на роботах за межами України на території російської федерації з 01.07.2003 по 28.03.2014 роки.
Щодо аргументів неврахування відповідачем для розрахунку пенсії заробітної плати позивача за період його роботи на території російської федерації з липня 2003 по березень 2014, то суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Обчислення пенсій проводиться із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах-учасницях Угоди введена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії (пункт 3 статті 6 вказаної Угоди у галузі пенсійного забезпечення).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» (далі – Постанова №107) визначено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Згідно з пп. 3 п. 2.1 розділу II Порядку № 22-1, для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01.07.2000 (додатки 1, 3 до Положення). За бажанням пенсіонера у період до 01.01.2016 ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01.07.2000 (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.
Пунктом 2.10. Порядку № 22-1 передбачено, що довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.
Так, матеріалами справи підтверджується, що для обчислення розміру пенсії позивача із заявою про призначення пенсії відповідачу надано довідки про заробітну плату від 28.03.2014 №37, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з липня 2003 року по грудень 2007 року), від 28.03.2014 №38, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з січня 2008 року по грудень 2012 року), від 28.03.2014 №39, виданої ЗАО «Специализированная передвижная механизированная колонна №18» (за період з січня 2013 року по березень 2014 року) про фактичну суму заробітної плати, виплаченої позивачу за роботу у спірний період на території російської федерації.
Враховуючи встановлені судом в ході розгляду справи обставини, суд апеляційні інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні довідки про заробітну плату не підлягають легалізації у органах Пенсійного фонду України, а відтак, відсутні підстави для відмови у їх зарахуванні при обчисленні розміру пенсії Позивача.
Водночас, задовольняючи позов в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком суд, згідно заявлених позовних вимог, також зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області виплатити позивачу призначену пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи із 03.04.2025, з чим в частині виплати призначеної пенсії суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на таке.
Згідно частини першої статті 44 Закону № 1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналізуючи зазначені норми Порядку № 22-1, суд апеляційної інстанції зазначає, що:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Отже, суд апеляційної інстанції зауважує, що вимоги про зарахування спірного стажу та призначення пенсії за віком були заявлені позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, яке за принципом екстериторіальності вирішувало подану заяву з документами, приймало рішення, яке судом визнано протиправним. 
Водночас вимоги щодо виплати пенсії з огляду на приписи п. п. 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 повинні бути адресовані територіальному органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії, якою в спірному випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яке повинно бути належним відповідачем у правовідносинах щодо виплати призначеної пенсії, водночас таке не залучене у справу як другий відповідач, а в силу приписів процесуального закону на стадії апеляційного розгляду апеляційний суд не наділений процесуальними інструментами щодо залучення такого до розгляду справи, а відтак щодо вимоги про виплату призначеної пенсії за вищеописаних обставин та підстав слід позивачу відмовити.
Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що відмова в позові за вище окреслених підстав не позбавляє позивача права на виплату призначеної на виконання судового рішення пенсії.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вирішуючи даний спір визнав протиправним та скасував рішення пенсійного органу про відмову у призначені пенсії зобов`язавши зарахувати спірні періоди з врахуванням поданих довідок про заробітну плату, водночас дійшов помилкового висновку в частині зобов`язання відповідача виплатити призначену пенсії за віком, не врахувавши повноваження органу, який повинен вчинити такі дії.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції задовольняючи позов, неповно встановив обставини у справі та частково неправильно застосував норми матеріального права що має наслідком рішення суду в частині скасувати.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі № 460/8085/25 в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області виплатити призначену ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи із 03.04.2025 скасувати та в цій частині в позові відмовити.
В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі № 460/8085/25залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний