24.11.25
22-ц/812/2066/25
Провадження №22-ц/812/2066/25 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року                                      м. Миколаїв
                                                                              Справа № 473/3172/25
Миколаївський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді  – Шаманської Н.О.,
суддів: Лівінського  І.В., Тищук Н.О., 
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М., 
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу 
за позовом
ОСОБА_1 
до
приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Ганни Анатоліївни
про
зобов`язання вчинити певні дії
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Ротар М.М., 06 жовтня 2025 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 06 жовтня 2025 року,

у с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Ганни Анатоліївни про зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка за життя склала заповіт, відповідно до якого заповідала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 8,60 га в межах території Трикратівської сільської Ради Вознесенського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогогосподарського виробництва. Вказаний заповіт 17 вересня 2009 року посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Воронкіним В.О. 
Після смерті ОСОБА_2 , 28 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте отримала відмову у зв`язку з заведенням спадкової справи після смерті ОСОБА_2 за заявою про прийняття спадщини за заповітом від іншого спадкоємця. Спадкоємець, на підставі заяви якого заведено спадкову справу, надав нотаріусу заповіт від 23 жовтня 2029 року.
ОСОБА_1 зазначала, що восени 2020 року 87-ми річна ОСОБА_2 діючи абсолютно добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті віддала їй Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та заповіт, складений на її ім`я.
Посилаючись на викладене, просила зобов`язати приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерову Ганну Анатоліївну видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Воронкіним В.О. 17 вересня 2009 року за реєстровим № 1737 .
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приватним нотаріусом Кучеровою Г.А. вірно встановлено наявність іншого спадкоємця після смерті ОСОБА_2 , яка звернулась із заявою про прийняття спадщини після померлої та якій видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно не враховано наявність чинного заповіту, складеного на її ім`я. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
       Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином ( а.с. 113 ). 
Відповідач надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У зв`язку з цим, апеляційний суд розглядав справу у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги,   колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а.с. 5). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно.
За життя ОСОБА_2 17 вересня 2009 року склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Воронкіним В.О., яким ОСОБА_2 належну їй земельну ділянку площею 8,60 га в межах території Трикратівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належала їй на підставі Державного акта І-МК № 000975 заповідала ОСОБА_1 .
23 жовтня 2019 року ОСОБА_2 склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Франкевич І.М., яким ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 8,5997 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою Миколаївська область Вознесенський район Трикратівська сільська рада заповідала іншому спадкоємцю. 
09 грудня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Кучерової Г.А. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на майно, яке складається з земельної ділянки площею 8,6 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за адресою Миколаївська область Вознесенський район Трикратівська сільська рада, яка належала спадкодавці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер 000975, виданий 1999 року.
Постановою приватного нотаріусу Кучерової Г.А. від 10 грудня 2024 року відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку. 
Свою відмову нотаріус обґрунтовувала тим, що після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 заведено спадкову справу №42/2024 від 23 серпня 2024 року на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом, поданої іншим спадкоємцем. Іншим спадкоємцем наданий заповіт, складений спадкодавцем ОСОБА_2 , посвідчений 23 жовтня 2019 року, відповідно до якого земельну ділянку площею 8,5998 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою Миколаївська область Вознесенський район, Трикратівська сільська рада, ОСОБА_2 заповідала на ім`я іншого спадкоємця. 
Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №78113027 від 23 серпня 2024 року від імені ОСОБА_2 , посвідчено лише один заповіт 23 жовтня 2019 року.
Відповідно до п.2 ст.1254 Цивільного кодексу України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.
Отже, заповіт, який був складений ОСОБА_2 та посвідчений 23 жовтня 2019 року, скасовує заповіт, який був складений ОСОБА_2 , та посвідчений 17 вересня 2009 року за р.№1737.
Відповідно до п.3 ст.1254 Цивільного кодексу України, кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. 
Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За правилами ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно зі ст.5 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний, зокрема: здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; виконувати інші обов`язки, передбачені законом.
Відповідно до ст.46 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.
Пунктами 2, 9 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
Частиною 1 статті 68 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.
Главою 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, регламентується процедура видачі свідоцтв про право на спадщину.
Відповідно до пунктів 4.14, 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця, яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, є ОСОБА_3 , якій 29 листопада 2024 року приватним нотаріусом Кучеровою Г.А. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складається з земельної ділянки площею 8,5998 га, розташована за адресою Миколаївська область Вознесенський район Трикратівська сільська рада, що належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія І-МК №000975, виданий 14 травня 1999 року.
Таким чином, приватним нотаріусом Кучеровою Г.А. вірно встановлено наявність спадкоємця після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка звернулася із заявою про прийняття спадщини після померлої та якій видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Згідно пункту 4.12 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Відповідно до ч. 1 ст.67 ЗУ «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
Згідно зі ст.50 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Тлумачення ст.50 ЗУ «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до положень ЗУ «Про нотаріат».
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.
Проте, позивач у своїх позовних вимогах заявляє про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, при тому, що право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за іншою особою. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
       Доводи ОСОБА_1 про те, що судом безпідставно не враховано наявність чинного заповіту, складеного на її ім`я є наслідком невірного тлумачення норм матеріального права.
За такого, колегія судів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленного з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області  від 06 жовтня  2025 року залишити без змін.              
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:         Н.О. Шаманська   
     
Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Тищук

Повний текст постанови складено 25  листопада 2025 року.