КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 369/4687/23 Головуючий у суді першої інстанції - Янченко А.В. Номер провадження № 22-ц/824/4308/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Янченка А.В., у місті Києві, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення авансового платежу, - 
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2023 року  ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про повернення авансового платежу, відповідно до якого просила стягнути з відповідачки грошові кошти у сумі 239,51 доларів США, витрати на надання правничої допомоги у розмірі 3 000,00 грн та судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 073,60 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 11 лютого 2022 року між сторонами було укладено попередній договір, відповідно до п. 1.1 якого сторони зобов`язувались до 15 березня 2022 року укласти договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.2 Договору зазначалось, що Основний договір має бути укладений не пізніше 15 березня 2022 року. Відповідно до п. 2.1 Договору сторони домовились, що продаж майна буде вчинено за суму, що на день укладення Основного договору за курсом продажу валют АТ «Ощадбанк України» було еквівалентно 42000,00 доларів США станом на день укладення Основного договору.
На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання Основного договору відповідно до п. 3.1 Договору позивачка передала відповідачці грошові кошти у розмірі 27 810,00 грн, що на день укладання цього договору за курсом НБУ еквівалентно 1 000,00 доларів США.
Згідно з п. 3.1 Договору, зазначена сума сторонами договору розцінювалась як аванс в рахунок Основного договору. Пунктом 3.3 сторони Договору стверджували, що станом на 11 лютого 2022 року договір укладався на вигідних для сторін умовах. Однак, починаючи з 24 лютого 2022 року, внаслідок збройної агресії російської федерації умови для укладення Основного договору перестали бути вигідними для позивача.
Внаслідок цього, принаймні на даний час, позивачем не розглядається можливість купівлі квартири та проживання постійно у Київській області, принаймні до закінчення військових дій на території України та масованих ракетних атак.
Таким чином, на підставі статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти Основний договір, оскільки в обумовлені Попереднім договором строки Основний договір не укладено, а позивачка на даний час відмовляється від укладення Основного договору та просить повернути аванс у розмірі 1 000,00 доларів США. Однак відповідачка відмовилась повертати аванс у розмірі 1 000,00 доларів США, повернувши лише 27 810 грн, що в еквіваленті доларів США становить 760 доларів 49 центів. Аргументувала це тим, що вона отримувала аванс у гривнях, однак, на думку позивачки, це спростовується положеннями пунктів 2.1 та 3.2 Договору щодо валюти зобов`язання. Так, відповідно до пункту 2.1 Договору сторони домовились, що продаж майна буде вчинено за суму, що буде еквівалентно 42 000,00 доларів США.
Відповідно до п. 3.2 Договору, який регулює відповідальність відповідача, за відмову від укладання Договору передбачено суму еквівалентну 2 000,00 доларів США. Посилаючись на ці умови договору позивачка доходить висновку, що як сплата авансу за попереднім договором так і сума за Основним договором здійснювалась/мала бути здійснена саме в доларах США, що, на думку позивачки, спростовує твердження відповідачки у досудовому листуванні із позивачкою про те, що вона отримувала аванс у гривневій валюті.
Посилаючись на норми ЦК України та норми ЦПК України та висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17, від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27.03.2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12.12.2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18), від 16.01.2019 року у справах № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), враховуючи офіційний курс НБУ станом на дату подання позовної заяви, позивачка просить суд стягнути з відповідачки вищевказані грошові кошти.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про стягнення судових витрат у даній справі - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21 350,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на листування між сторонами, щодо врегулювання питання. 
Вказує, що долучене листування сторін підтверджує, що вона діяла відкрито, пропонувала шляхи завершення угоди та вела добросовісну комунікацію щодо повернення коштів. 
Разом з тим, Відповідачка неодноразово змінювала свою позицію, посилаючись то на форс-мажор, то на відмову банку, то на власне «виконання усіх умов», при цьому фактично визнаючи отримання авансу в доларах США. 
Отже така суперечлива поведінка свідчить про недобросовісність сторони та прагнення створити уявні підстави для уникнення виконання зобов`язань.
Крім того, з листування вбачається, що сама відповідачка фактично визнала отримання авансу, але пропонувала повернути лише половину, мотивуючи це тим, що «ніхто не винний у цій ситуації». Така позиція свідчить не лише про наявність у неї отриманих коштів, а й про свідоме небажання виконати зобов`язання в повному обсязі. Використання аргументів про «спільну вину» чи «зміну обставин» мало на меті уникнення повернення всієї суми, що додатково підтверджує недобросовісність поведінки відповідачки.
Щодо додаткового рішення посилається, що судом порушення норму ст. 270 ЦПК України, оскільки з урахуванням приписів зазначеної статті суд має ухвалити додаткове рішення у тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви (клопотання). Проте клопотання датоване 08 серпня 2025 року, тоді як додаткове рішення ухвалене 20 жовтня 2025 року, тобто через понад два місяці після його подання.
Отже таке порушення імперативного строку свідчить про недотримання судом процесуальної дисципліни та вихід за межі повноважень, наданих статтею 270 ЦПК України.
Недотримання десятиденного строку, встановленого ч. 3 ст. 270 ЦПК України, є істотним процесуальним порушенням і тягне скасування додаткового рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
Судом не враховано невідповідність між заявленими витратами та фактичними обставина, оскільки у клопотанні від 08 серпня 2025 року серед інших витрат заявлено 5 700 грн за участь адвоката у судовому засіданні 15 травня 2025 року, що підтверджується актом і квитанцією від тієї ж дати. Разом з тим, у рішенні суду по суті зазначено, що сторони у засідання 15 травня 2025 року не з`явилися, а розгляд справи відбувався за їхніми заявами про розгляд без участі. 
Таким чином, суд, з одного боку, констатував відсутність сторін у засіданні, а з іншого - врахував витрати за участь адвоката в цьому ж засіданні.
Також вказує, що подані акти приймання-передачі правничих послуг не містять конкретного опису фактично виконаних робіт: не зазначено, з якими саме матеріалами справи адвокат ознайомлювався, який обсяг документів було опрацьовано, скільки часу витрачено на кожну дію, не розкрито зміст консультацій чи підготовлених документів.
Отже такі формулювання, як «ознайомлення з матеріалами справи» або «аналіз матеріалів і визначення перспектив», не дають змоги перевірити реальність, необхідність і співмірність заявлених витрат.
Крім того, у документах наявні розбіжності між зазначеними у клопотаннях сумами і доданими рахунками та квитанціями.
Така відсутність деталізації та розбіжності у фінансових документах перешкоджають перевірці обґрунтованості заявленої суми.
Крім того, суд першої інстанції не надав жодної оцінки запереченню позивачки на клопотання про судові витрати, у якому детально наведено доводи щодо невідповідності між рахунками, квитанціями та змістом актів.
Суд обмежився лише формальним посиланням на наявність поданих документів, не спростувавши жодного із конкретних аргументів заперечення. 
Враховуючи вище викладене,  ОСОБА_1 просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог, а також вирішити питання судових витрат.
15 грудня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідно до якого вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін, а подана апеляційна скарга - без задоволення.
У доводах відзиву посилається на те, що позивачкою в апеляційній скарзі не пояснено, у чому полягає процесуальне порушення, якщо суд за наявності заяви позивача про проведення судового засідання за відсутності позивачки зазначив у рішенні, що розгляд справи було проведено за відсутності позивача. 
Також вважає, що твердження про неправомірність прийняття прострочених пояснень відповідачки не можна визнати обґрунтованим, оскільки відповідачем було подано пояснення по справі, а отже позивачкою не враховано, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, а строк на подання пояснень - жодною нормою ЦПК України не обмежено. 
Щодо доводів про формальний характер мотивів, та ігнорування суттєвих доводів та відсутності оцінки доказів також вважає, що судом не може братися до уваги, оскільки причинно - наслідковий зв`язок між відхиленням доказів позивачки та ухваленням неправильного рішення відсутній, оскільки докази були відхилені правомірно, а рішення суду не було не правильним.
Посилання щодо надання скріншотів не можуть вважатись допустимим доказом у справі через відсутність електронно-цифрових підписів, неможливість ідентифікувати осіб, які надсилали повідомлення та не встановлення такого способу листування умовами укладеного сторонами договору. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
В частині доводів апеляційної скарги щодо ухвалення додаткового рішення також не можна визнати обґрунтованими, оскільки розглянувши клопотання 08 серпня 2025 року суд жодних процесуальних порушень не вчинив.
Незаявлення позивачкою клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката у суді першої інстанції виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат. 
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2022 року між позивачкою та відповідачкою було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. 
Відповідно до п. 1.1 попереднього договору, сторони зобов`язалися до 15 березня 2022 року укласти договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_1 . 
Згідно з п. 1.2 попереднього договору, основний договір мав бути укладений не пізніше 15 березня 2022 року.
Відповідно до п. 2.1 попереднього договору сторони домовились, що продаж майна буде вчинено за суму, що на день укладання основного договору за курсом продажу валют АТ «Ощадбанк України» буде еквівалентно 42 000,00 доларів США станом на день укладення основного договору.
У п. 3.1 попереднього договору зазначено, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основного договору Сторона-2 (позивачка) передала Стороні-1 (відповідачка) грошові кошти у розмірі 27 810,00 гривень, що на день укладання цього договору за курсом НБУ еквівалентно 1 000,00 доларів США. Також зазначено, що передана сума розцінена сторонами як аванс в рахунок основного договору.
В обумовлений сторонами строк до 15 березня 2022 року основний договір укладено не було. Причиною неукладення основного договору, як зазначено у позовній заяві, стало те, що з 24 лютого 2022 року внаслідок збройної агресії російської федерації умови для укладення основного договору перестали бути вигідними для позивачки, внаслідок чого, принаймні на даний час, позивачкою не розглядається можливість купівлі квартири та проживання у Київській області.
Відповідачка повернула позивачці грошові кошти у розмірі 27810,00 гривень.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що відповідачка не отримувала від позивачки коштів в іноземній валюті, а в укладеному між ними попередньому договорі не було встановлене зобов`язання з повернення авансу і не було встановлене вираження даного зобов`язання в іноземній валюті. Положеннями чинного законодавства України також не встановлене вираження цього зобов`язання відповідачки в іноземній валюті.
Апеляційний суд не може повністю погодитись із вказаним рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частин 1-3 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. 
Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того, чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
Звертаючись з позовом про повернення авансового платежу позивачка посилалась на те, що за умовами пункту 3.1 попереднього договору зазначено, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основного договору Сторона-2 (позивачка) передала Стороні-1 (відповідачка) грошові кошти у розмірі 27 810,00 гривень, що на день укладання цього договору за курсом НБУ еквівалентно 1 000,00 доларів США. Також зазначено, що передана сума розцінена сторонами як аванс в рахунок основного договору.
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 27 810,00 грн, що еквівалентно 1 000, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення попереднього договору, є авансом, який підлягав поверненню.
Встановивши вказані обставини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що грошові кошти, які були передані відповідачу є авансом, та підлягають поверненню позивачу відповідачкою.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Оскільки позивач передав відповідачу аванс у розмірі 27 810,00 грн, що еквівалентно 1 000,00 доларів США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання відповідача триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, а відповідач повернув 10 січня 2023 року, що вбачається із переписки сторін у VIBER - (а.с. 23 т.1) лише 27 810 грн, що відповідно до курсу НБУ 1 долар США = 36,5686 грн- еквівалентно 760 доларів 49 центів сума боргу станом на 29 березня 2023 року (на час подання позовної заяви), незаконно утримується у розмірі 8 758,55 грн, що еквівалентна 239,51 доларів США.
Отже враховуючи умови укладеного договору та положення статті 533 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення неповернутої суми боргу (авансу) відповідно до умов договору та положень цієї норми, еквівалентної 239,51 доларів США в межах позовних вимог, а саме у розмірі 8 758,55 грн.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 у повному обсязі.
Окрім того, додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 рокубуло стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 350 грн.
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.
У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Вказані правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 462/5606/20 (провадження № 61-3157св22).
Таким чином додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 рокує невід`ємною частиною рішення цього ж суду від 20 жовтня 2025 року та не може існувати окремо від нього.
Оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 рокускасовано повністю та ухвалено нове, то додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року, яке є невід`ємною його частиною, також втратило законну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі просила здійснити розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_1 в суді першої представляв адвокат Юровський А.Г., що підтверджується ордером серії АІ №1371406 від 29 березня 2023 року (а.с. 31).
Також в матеріалах справи міститься копія свідоцтва Юровського А.Г. на право заняття адвокатською діяльністю №4954/10 від 26 липня 2012 року (а.с.32).
Крім того, на підтвердження своїх повноважень Юровський А.Г. надав також копію Договору про надання правової допомоги від 01 березня 2023 року, укладеного з ОСОБА_1 , згідно умов якого договір регулює правовідносини сторін, що виникають у зв`язку з наданням адвокатом допомоги клієнту - надання консультації, вивчення та аналіз судової практики, підготовки позовної заяви, подання від імені клієнта позовної заяви та представництво прав та інтересів (у разі необхідності) клієнта у суді першої інстанції у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення авансового платежу. (а.с. 25-27).
Цього ж дня між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 01 березня 2023 року та відповідно до положень п. 1 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди про те, що за надання допомоги, передбаченої Договором, а саме надання консультації, вивчення та аналіз судової практики, підготовки позовної заяви, подання від імені клієнта позовної заяви та представництво прав та інтересів (у разі необхідності) клієнта у суді першої інстанції у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення авансового платежу клієнт оплачує адвокату гонорар, який становить 3 000 грн. (а.с. 29)
В матеріалах справи містяться копія квитанції № 1 до угоди від 01 березня 2023 року, якою отримано від ОСОБА_1 гонорар за надання правої допомоги за договором від 01 березня 2023 року в сумі 3 000 грн (а.с. 30).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Оскільки за результатами апеляційного розгляду апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , а також враховуючи принцип співмірності та об`єктивності, апеляційний суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 000 грн судових витрат на правничу допомогу.
В частині вирішення питання судового збору, то оскільки за подачу позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн, а за подачу апеляційної скарги - 1 610, 40 грн, що разом становить 2 684 грн, то вказаний розмір судового збору підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача по справі.
Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 рокускасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) грошові кошти у розмірі 8 758,55 грн, що еквівалентна 239,51 доларів США. 
Стягнути з ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн та 2 684 грн судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді : 

_______________ ________________ ______________
М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв