ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2077/25	Головуючий по 1 інстанції	
Номер провадження 22-ц/821/2078/25 Справа №707/1614/25 Категорія: 305010000 	Морозов В. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 листопада 2025 року                                                                                               м. Черкаси   :

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді	Василенко Л. І., Сіренко Ю.В.	
секретар 	Широкова Г.К.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Ковтуна А. В. на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23.09.2025 (повний текст складено 29.09.2025, суддя в суді першої інстанції Морозов В. В.) та додаткове рішення вказаного суду від 10.10.2025 (повний текст складено 14.10.2025, суддя в суді першої інстанції Морозов В. В.) у цивільній справі за позовом Комунального некомерційного підприємства «Черкаська центральна районна лікарня» Cлобідської сільської ради до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и в :

у травні 2025 року Комунальне некомерційне підприємство «Черкаська центральна районна лікарня» Cлобідської сільської ради звернулося до суду з указаним позовом, яким просило стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну шкоду в порядку регресу в розмірі 269 149,78 грн та судові витрати. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 21 серпня 2023 року у справі № 712/5139/20 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка працювала лікарем акушер-гінекологом (ургентним) акушерсько-гінекологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Черкаська центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, та частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 : стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Черкаська центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради на користь ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду в розмірі 19 149,78 гривень та моральну шкоду в розмірі 250 000 гривень.
На підставі заяви ОСОБА_2 від 15 квітня 2025 року та виконавчого листа, виданого Черкаським районним судом Черкаської області 07 квітня 2025 року, позивач виконав вказане вище судове рішення.
Таким чином діями працівника ОСОБА_1 , які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, Комунальному некомерційному підприємству «Черкаська центральна районна лікарня» Слобідської сільської ради завдано шкоди в розмірі 269 149,78 гривень, яка має бути відшкодована за вимогами пункту 3 статті 134 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23.09.2025 позов задоволено з посиланням на обґрунтованість позовних вимог про наявність обов`язку працівника відшкодувати роботодавцю шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінально караного діяння.
Додатковим рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10.10.2025 за заявою представника позивача за рахунок відповідача відшкодовано витрати лікувального закладу на правничу допомогу у сумі 20 000 гривень.
Не погоджуючись з такими рішеннями суду першої інстанції, представник відповідача адвокат Ковтун А. В. подав 21.10.2025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням відхилити позовні вимоги у справі, а також скасувати додаткове рішення, відхиливши заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення.
В обґрунтування вказано на те, що вчинений відповідачем злочин є неумисним та без корисливої мети.
Судом першої інстанції не було враховано передбачену ст. 137 КЗпП можливість зменшення розміру шкоди, з урахуванням ступеня вини, конкретних обставин і майнового стану працівника.
Для оцінки ступеня вини ОСОБА_1 та конкретної обстановки, за якої шкоду було заподіяно, слід врахувати, що відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи від 31.03.2020 № 04-01/03 тактика введення пологів гр. ОСОБА_2 , а саме введення їх через природні родові шляхи, без застосування кесаревого розтину була обрана вірно, водночас констатовано невірне надання медичної допомоги ОСОБА_2 при пологах, не у відповідності до наказу МОЗ України від 08.04.2015 № 205 «Порядок надання медичної допомоги жінкам з багатоплідною вагітністю», а саме не проводився електронний фетальний моніторинг стану плодів із записом на плівку. 
Також операція кесарів розтин ОСОБА_2 після виникнення до неї показів проведена із запізненням, з недотриманням п`ятнадцятихвилинного максимально інтервалу. 
Операція кесарів розтин проведена через 22 хвилини після проколу навколоплідного міхура та випадіння петель пуповини другого плоду ОСОБА_2 , що являється перевищенням часу до початку операції у відповідності до клінічного протоколу з акушерської допомоги «Кесарів розтин», затвердженим наказом МОЗ України від 27.12.2011 № 977 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 15.12.2003 № 582 «Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги». 
Дії лікарів, в період часу між зазначеним вище проколом і випадінням петель та початком операції, були вірними.
За висновком клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги ОСОБА_2 констатовано, окрім іншого, факт надання медичної допомоги ОСОБА_1 відповідно до приписів наказів МОЗ України від 08.04.2015 № 205 «Порядок надання медичної допомоги жінкам з багатоплідною вагітністю», від 21.08.2008 № 484 «Про затвердження клінічного Протоколу надання допомоги новонародженій дитині з дихальними розладами» та від 28.03.2014 № 255 «Початкова, реанімаційна і післяреанімаційна допомога новонародженим в Україні». 
Суд першої інстанції не взяв до уваги майновий стан відповідача, а саме утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та розмір щомісячного доходу відповідача – близько 11 000 грн, не надав належної оцінки умовам організації праці ОСОБА_1 , а саме відсутність в лікарні необхідного обладнання.
Виплата потерпілій ОСОБА_2 грошових коштів в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди відбулась з коштів державного чи місцевого бюджету, отже орган місцевого самоврядування отримує право зворотної вимоги (регресу) до особи, винної за завдану шкоду, за виключенням відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди. 
Позовна заява, підписана представником позивача, складається з 2 аркушів, а обґрунтування предмету спору відображено лише на двох сторінках, що свідчить про те, що для її складання не потрібно витрачати багато часу, а також про те, що справа є нескладною та такою, що не потребує для складання позову 5 годин роботи адвоката, як зазначено в Акті надання правничої допомоги.
У матеріалах справи відсутні адвокатські запити представника позивача до ТСЦ МВС № 7141, Слобідської сільської ради та виконавчого комітету Слобідської сільської ради, отже, відсутні докази надання таких послуг представником позивача, що не враховано судом першої інстанції. 
Так само відсутні докази того, що стороною позивача направлено цінним листом з описом вкладення АТ «Укрпошта» копії позовної заяви від 06.05.2025 з додатками відповідачу та сплачено за Витяг від 29.07.2025 з ЄДР МВС ТЗ AUDI д.н.з. НОМЕР_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу Комунальне некомерційне підприємство «Черкаська центральна районна лікарня» Cлобідської сільської ради просило суд апеляційну скаргу відхилити як безпідставну, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що згідно витягу з наказу Черкаської центральної районної лікарні № 105/1К від 05 грудня 2017 року, ОСОБА_1 , лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення (гінекологічних палат) переведено на посаду лікаря акушер-гінеколога (ургентного) акушерсько-гінекологічного відділення (акушерських палат) з 05 грудня 2017 року.
Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 21 серпня 2023 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, та призначено їй покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі, з позбавленням права займатися лікарською діяльністю на строк 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного основного покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає обов`язки, покладені на неї судом.
Цивільний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто із комунального некомерційного підприємства «Черкаська центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради на користь ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду в розмірі 19 149 (дев`ятнадцять тисяч сто сорок дев`ять) гривень 78 копійок та моральну шкоду в розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
У решті позовних вимог потерпілій ОСОБА_2 відмовлено.
Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Відповідну правову позицію було викладено у постанові Верховного суду від 12.07.2023 у справі № 663/1169/20.
Із копії заяви ОСОБА_2 від 15 квітня 2025 року встановлено, що остання звернулася до Комунального некомерційного підприємства «Черкаська центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради із виконавчим листом виданим Черкаським районним судом Черкаської області 07 квітня 2025 року щодо виконання вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 21 серпня 2023 року.
Таким чином, на підставі заяви ОСОБА_2 від 15 квітня 2025 року та виконавчого листа, виданого Черкаським районним судом Черкаської області 07 квітня 2025 року, Комунальне некомерційне підприємство «Черкаська центральна районна лікарня» Слобідської сільської ради виконало вирок суду від 21 серпня 2023 року, сплативши ОСОБА_2 присуджені грошові кошти на загальну суму 269 149 гривень 78 копійок шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на її банківський рахунок 01 травня 2025 року з утриманням з суми моральної шкоди передбачених Податковим кодексом України сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору, які перераховано до бюджету, вказані обставини підтверджуються платіжними інструкціями № 11797, 11798, 11799, 11800 від 01 травня 2025 року та заключною випискою за період з 01.05.2025 по 01.05.2025.
Між сторонами справи існує спір щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої роботодавцеві внаслідок дій працівника (виплата комунальним лікувальним закладом коштів матеріальної та моральної шкоди потерпілій особі за вироком суду), правовідносини в якому регламентуються такими правовими нормами ЦК України та КЗпП України.
Так згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За положеннями статей 22 та 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.  
Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 760/28302/18-ц, від 02.11.2020 у справі № 133/1238/17.
Згідно із частиною 1 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
За приписами ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.
Виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.
Згідно ч. 3 ст. 136 КЗпП України покриття шкоди, заподіяної працівником, провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду.
За обставин даної справи пряма дійсна шкода, завдана діями відповідача (працівника), проявляється у виплаті позивачем, як роботодавцем, відшкодування моральної та матеріальної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_2 за вироком суду, який набрав законної сили, оскільки Комунальне некомерційне підприємство «Черкаська центральна районна лікарня «Cлобідської сільської ради», відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівника.
Відтак у аспекті вищенаведених приписів ч. 1 ст. 1191 ЦК України та п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП, ч. 3 ст. 136 КЗпП України за регресними позовними вимогами роботодавця працівник, внаслідок вчинення кримінально караних діянь яким роботодавцеві завдано матеріальної шкоди, зобов`язаний здійснити відшкодування у межах здійснених роботодавцем витрат у повному обсязі, про що цілком обґрунтовано вказав суд першої інстанції, вирішуючи спір у справі.
При цьому апеляційний суд не може погодитися з аргументами апеляційної скарги представника відповідача, які зводяться до необхідності врахування передбаченої ст. 137 КЗпП можливості зменшення розміру шкоди, з урахуванням ступеня вини, конкретних обставин і майнового стану працівника, з огляду на таке.
Зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю працівником, можливе у випадках та за наявності зазначених у статті 137 КЗпП України умов.
Відповідно до положень частини другої статті 137 КЗпП України суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.
Тобто указана правова норма передбачає право, а не обов`язок, суду зменшити розмір відшкодування за рахунок працівника за наявності для цього підстав, передбачених законодавством.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року із внесеними змінами роз`яснено, що зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю працівником, допустиме лише у виключних випадках за наявності зазначених у статті 137 КЗпП України умов, які мають бути  підтверджені ретельно перевіреними в судовому засіданні доказами, з обов`язковим викладенням у рішенні мотивів зниження суми, яка стягується.
У аспекті викладеного вище, апеляційний суд вважає, що сукупність доводів скаржника стосовно наявності підстав для зменшення розміру відшкодування шкоди працівником за вимогами ст. 137 КЗпП України є недостатньою для таких висновків, оскільки вчинення злочину без корисливої мети, наявність на утриманні відповідача неповнолітньої дитини та невеликий розмір доходу відповідача не можуть свідчити про можливість обмеження розміру майнової відповідальності працівника, внаслідок протиправних дій якої при пологах загинула дитина. 
Так завдана відповідачем шкода є безсумнівно істотною та такою, що об`єктивно не може бути повністю відшкодована за рахунок виплати того чи іншого матеріального відшкодування потерпілій особі, а наслідки протиправних дій відповідача, якими обумовлено вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, є тяжкими.
Також апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника про те, що суд першої інстанції у справі не надав належної оцінки умовам організації праці ОСОБА_1 , а саме відсутність в лікарні необхідного обладнання, оскільки як встановлено вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 21 серпня 2023 року у справі № 712/5139/20 злочин відповідачем вчинено внаслідок порушення правил надання медичної допомоги, яке не ставиться у залежність від можливості використання лікарем ОСОБА_1 при пологах того чи іншого обладнання.
Такі висновки, поміж іншого, підтверджуються і висновком комісійної судово-медичної експертизи від 31.03.2020 № 04-01/03 та висновком клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги ОСОБА_2 , на які в апеляційній скарзі посилається представник відповідача.
Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника і на те, що виплата потерпілій ОСОБА_2 грошових коштів в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди відбулась з коштів державного чи місцевого бюджету, отже орган місцевого самоврядування отримує право зворотної вимоги (регресу) до особи, винної за завдану шкоду, за виключенням відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди, оскільки питання використання бюджетних коштів, що регламентується Бюджетним кодексом України, не входить до предмету доказування у даній справі з трудовим спором про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконання своїх трудових відносин та регрес ними вимогами роботодавця про покриття здійснених витрат, яке має спеціальне правове регулювання згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ч. 1 ст. 134 КЗпП, ч. 3 ст. 136 КЗпП України.
Також апеляційний суд не погоджується з аргументами скаржника щодо незаконності додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі з посиланням на невеликий об`єм позовної заяви та відсутність у матеріалах справи адвокатських запитів представника позивача до ТСЦ МВС № 7141, Слобідської сільської ради та виконавчого комітету Слобідської сільської ради, а також доказів направлення позивачем цінним листом з описом вкладення АТ «Укрпошта» копії позовної заяви від 06.05.2025 з додатками відповідачу та сплати за Витяг від 29.07.2025 з ЄДР МВС ТЗ AUDI д.н.з. НОМЕР_1 , адже, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, витрати позивача на правничу допомогу підтверджено належними доказами.
Так позивачем надано суду, зокрема: 
- копію Договору про надання правничої допомоги № 2-25/2-ЮО від 07 лютого 2025 року, укладеного між КНП «Черкаська центральна районна лікарня» та адвокатом Вдовиченком Ю. В.;
- копію Акта № 1/2-25/2-ЮО надання правничої допомоги від 23 вересня 2025 року відповідно до якого адвокат Вдовиченко Ю. В. надав КНП «Черкаська центральна районна лікарня» правничу допомогу згідно наведеного переліку послуг до складу яких увійшли, поміж іншого, підготовка позовної заяви, адвокатських запитів до установ та організацій, пов`язаних з розглядом справи, відповіді на відзив на позовну заяву та участь у 3-х судових засіданнях.
При цьому враховуючи предмет доказування у справі, ціну позову та важливість спору для сторін справи, апеляційний суд вважає, що визначена судом першої інстанції до відшкодування у додатковому рішенні від 10.10.2025 сума витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн є обґрунтованої та спів мірної складності справи та обсягом наданих адвокатом послуг, що скаржником по суті не спростовано.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.
Матеріалами справи також підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та фактичне понесення у зв`язку з цим витрат на правничу допомогу.
Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23.09.2025 та додаткове рішення вказаного суду від 10.10.2025 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу представника відповідача – без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відхиленням вимог апеляційної скарги понесені відповідачем судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді до відшкодування не підлягають.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в  :

апеляційну скаргу – відхилити.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23.09.2025 та додаткове рішення вказаного суду від 10.10.2025 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Судові витрати, понесені відповідачем  ОСОБА_1 при апеляційному перегляді справи, не відшкодовувати.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.
Повну постанову складено 26.11.2025.

Суддя-доповідач

Судді