П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/24850/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Димерлія О.О.,
суддів: Вербицької Н.В., Шляхтицького О.І., 
за участю секретаря: Мунтян С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі №420/24850/25 про закриття провадження,
У С Т А Н О В И В :
24.07.2025 ОСОБА_2 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1148/7 від 12.06.2025 щодо відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 28.04.2025, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.04.2025 за № СК-1584-25, з доповненнями до неї від 30.04.2025, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 01.05.2025 за № СК-1622-25 на рішення державного реєстратора Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Заболотного Олександра Олександровича від 02.12.2024 №76373485;
- зобов`язати Міністерство юстиції України провести повторний розгляд скарги ОСОБА_1 від 28.04.2025, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.04.2025 за № СК-1584-25, з доповненнями до неї від 30.04.2025, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 01.05.2025 за № СК-1622-25 на рішення державного реєстратора Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Заболотного Олександра Олександровича від 02.12.2024 № 76373485, із врахуванням судових рішень, що набрали законної сили, та норм чинного законодавства.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 зазначає про протиправність прийнятого Міністерством юстиції України наказу №1148/7 від 12.06 2025.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 закрито провадження у справі №420/24850/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - державного реєстратора Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Заболотного Олександра Олександровича, ОСОБА_3 про визнання протиправним наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
Приймаючи таке судове рішення окружний адміністративний суд вказав, що наказ Міністерства юстиції України №1148/7 від 12.06.2025 не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивачки, а тому дії щодо його складання не можуть бути предметом спору. Наказ Міністерства юстиції України №1148/7 від 12.06.2025 є висновком по діям реєстратора, а саме чи вчинено такі відповідно до законодавства. На думку суду першої інстанції, позивачка не має права оскаржувати до суду наказ Міністерства юстиції України №1148/7 від 12.06.2025, оскільки такий не має безпосереднього наслідку у вигляді порушення її прав та інтересів.
Не погодившись із ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 по справі №420/24850/25 ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, викладено прохання скасувати спірний судовий акт із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Мотивуючи вимоги апеляційної скарги позивачка вказує, що спірний наказ фактично позбавляє її права зареєструвати право власності на свою частку домоволодіння та є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, який може бути оскаржено до окружного адміністративного суду. Даний спір є публічно-правовим та виник у зв`язку з розглядом скарги на дії державного реєстратора, тобто пов`язаний з процедурою виконання ним своїх владних повноважень. На думку скаржниці, є безпідставним висновок окружного адміністративного суду про те, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України №1148/7 від 12.06.2025 не має безпосереднього наслідку у вигляді порушення прав та інтересів ОСОБА_1 . Під час розгляду скарги Мін`юстом не надано належної оцінки протиправності проведеної державним реєстратором реєстраційної дії. Також, позивачка зазначає, що в спірних правовідносинах державний реєстратор Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Заболотний Олександр Олександрович мав відмовити в державній реєстрації права власності, з огляду на наявність суперечностей уже зареєстрованим правам. Крім того, скаржниця уважає, що державний реєстратор Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Заболотний Олександр Олександрович не мав повноважень на проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, який знаходиться в м.Одеса, тобто поза межами його територіальної юрисдикції. 
Згідно із поданим державним реєстратором Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Заболотним О.О. до суду апеляційної інстанції відзивом на апеляційну скаргу, ухвалу від 30.09.2025 по справі №420/24850/25 Одеським окружним адміністративним судом прийнято із повним дотриманням норм процесуального права. Як стверджує учасник справи, реєстраційну дію державної реєстрації права власності ним проведено у повній відповідності до законодавчих приписів. 
Також, Міністерство юстиції України до апеляційного адміністративного суду скеровано відзив на апеляційну скаргу, у якій відповідач зазначає, що державним реєстратором належним чином перевірено документи, які подавалися для державної реєстрації права. За таких підстав, рішення державного реєстратора Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Заболотного Олександра Олександровича від 02.12.2024 № 76373485 відповідає законодавству у сфері державної реєстрації права. Приймаючи таке рішення державним реєстратором не порушено територіальної юрисдикції. На думку суб`єкта владних повноважень, судом першої інстанції цілком правомірно закрито провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.
У свою чергу, ОСОБА_4 також подано відзив на апеляційну скаргу, у якому учасниця справи вказує, що оскаржувану ухвалу від 30.09.2025 по справі №420/24850/25 Одеським окружним адміністративним судом прийнято із повним дотриманням норм процесуального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного процесуального законодавства, судом апеляційної інстанції установлено такі обставини справи. 
Зокрема, колегією суддів з`ясовано, що 02.12.2024 державним реєстратором Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Заболотним Олександром Олександровичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №76373485.
На підставі такого рішення останнім до Державного реєстру речових прав внесено відповідний запис. 
Уважаючи дії державного реєстратора протиправними ОСОБА_1 до Міністерства юстиції скеровано відповідну скаргу від 28.04.2025 (з доповненнями від 30.04.2025).
За наслідком розгляду означеного звернення ОСОБА_1 . Міністерством юстиції України прийнято наказ «Про відмову в задоволенні скарги» від 12.06.2025 №1148/7.
Не погодившись із названим вище наказом позивачка звернулась до адміністративного суду з даним позовом. 
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
В Україні систему судів утворено згідно із положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.
Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.
На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Системний аналіз вказаних норм Конституції України та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної особи на ефективний судовий захист. При цьому, адміністративне судочинство, як спеціалізований вид судової діяльності, стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 01.02.2022 у справі №640/18584/20, від 16.11.2022 у справі № 320/8650/20.
У рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
Згідно із висновками Конституційного Суду України, що викладені в рішенні від 09.09.2010 №19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 24.12.2004 №22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.
Отже, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур). При цьому, що суд, який розглядає справу, невіднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно із пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
За змістом вказаних статей, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. При цьому, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
Водночас, обов`язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства, є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб`єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб`єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися цим суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
Отже, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Між тим, єдиною та необхідною правовою підставою для віднесення спору до публічно-правового є одночасна сукупність наступних умов:
- однією зі сторін є суб`єкт владних повноважень, тобто орган державної влади або орган місцевого самоврядування чи установа, якій державою делеговано виконання відповідних владно-розпорядчих функцій;
- спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням ним владно-управлінських функцій;
- перебування сторін спору у відносинах влади-підпорядкування.
Відтак, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Схожі підходи було застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.08.2018 у справі № 815/1568/16, від 05.12.2018 у справі №804/3091/18, Верховним Судом у постановах від 12.02.2020 у справі №820/4524/18, від 15.07.2020 у справі № 809/78/16, від 22.09.2019 у справі №824/2393/15-а, від 11.11.2020 у справі № 826/14406/18, від 29.08.2022 у справі №    560/4501/20, від 13.02.2023 у справі № 461/3634/17, від 30.03.2023 у справі №640/13008/20.
Предметом спору у цій справі є перевірка законності та обґрунтованості наказу Мін`юсту як індивідуального адміністративного акта, ухваленого за результатом адміністративної процедури, а саме, розгляду скарги ОСОБА_1 на реєстраційну дію щодо державної реєстрації права власності. 
Відповідно до визначення, наведеного у пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Термін «державна реєстрація» у наведеному визначенні означає адміністративну процедуру засвідчення державою через внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав.
Порядок проведення державної реєстрації прав визначено статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а підстави для відмови в державній реєстрації прав – статтею 24 цього ж нормативно-правового акту. 
Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав унормовано приписами статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до названої норми рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України або до суду.
Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду.
Тобто, Мін`юст має повноваження щодо розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав і його рішення, дії або бездіяльність, за наслідком такого розгляду, можуть бути оскаржені до суду, що прямо передбачено законодавчими приписами. 
Означене спростовує висновок окружного адміністративного суду про те, що наказ Міністерства юстиції України №1148/7 від 12.06.2025 не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивачки, а тому дії щодо його складання не можуть бути предметом спору.
Також, колегія суддів уважає за необхідне вказати, що 15.12.2023 набрав чинності Закон України «Про адміністративну процедуру», який упорядковує відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у спосіб прийняття й виконання адміністративних актів (частина перша статті 1 Закону України «Про адміністративну процедуру»).
Цей нормативно-правовий акт містить визначення таких понять: 
- адміністративний орган - орган виконавчої влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, інший суб`єкт, який відповідно до закону уповноважений здійснювати функції публічної адміністрації; 
адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб); 
адміністративна процедура - визначений законом порядок розгляду та вирішення справи; 
дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано; 
процедурне рішення - рішення адміністративного органу, що приймається під час розгляду справи, але яким справа не вирішується по суті; 
учасники адміністративного провадження: 1) особа, питання про право, свободу чи законний інтерес або обов`язок якої вирішується в адміністративному акті (адресат), 2) інша особа, на право, свободу чи законний інтерес якої негативно впливає або може вплинути адміністративний акт (заінтересована особа).
З метою адаптації національного законодавства до системи права Європейського Союзу та виконання Україною зобов`язань у сфері Європейської інтеграції Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» від 10.10.2024 №4017-IX, який спрямовано на приведення чинного законодавства у відповідність із Законом України «Про адміністративну процедуру» в всіх галузях, охоплених його сферою застосування, шляхом внесення змін до 196 законодавчих актів. Зокрема, пунктом 134 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» доповнено статтю 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV частиною шостою, згідно якої, відносини щодо прийняття, набрання чинності, оскарження в адміністративному порядку, виконання, припинення дії адміністративних актів у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про адміністративну процедуру» №2073-IX з урахуванням особливостей, визначених цим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV.
Враховуючи викладене, оскільки предметом спору, що виник у цій справі є оскарження наказу Міністерства юстиції України, прийнятого за наслідком оскарження в адміністративному (поза судовому) порядку рішення державного реєстратора з державної реєстрації прав, суд апеляційної інстанції, враховуючи виняткову адміністративно-правову природу адміністративної процедури державної реєстрації; наявність у спірних правовідносинах категорій адміністративної процедури державної реєстрації (адміністративний орган; адміністративний акт; адміністративне провадження;    адміністративна процедура; дискреційне повноваження; учасники адміністративного провадження (особа, питання про право, свободу чи законний інтерес або обов`язок якої вирішується в адміністративному акті (адресат), інша особа, на право, свободу чи законний інтерес якої негативно впливає або може вплинути адміністративний акт (заінтересована особа), зазначає, що в досліджуваній ситуації виникли публічно-правові (адміністративно-правові) відносини, адже вони стосуються адміністративної процедури державної реєстрації, які крім Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюються також Законом України «Про адміністративну процедуру».
Згідно приписів статті 125 Конституції України, статей 2, 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України, статей 18, 71, 76, 77, 79, 100 Закону України «Про адміністративну процедуру» № 2073-IX рішення, дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень у межах адміністративної процедури державної реєстрації (внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна)  оскаржуються до адміністративних судів.
Положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» від 10 жовтня 2024 року № 4017-IX уніфіковано підходи щодо процедури оскарження адміністративних актів, зокрема, передбачено, що рішення, дії, бездіяльність вчинені, допущені в адміністративній процедурі державної реєстрації оскаржуватимуться в адміністративному порядку відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» № 2073-IX та/або  до адміністративного суду.
На підставі вищевикладеного, враховуючи положення статті 125 Конституції України, Закону України «Про адміністративну процедуру» №2073-IX,  колегія суддів доходить висновку, що жоден національний суд системи судоустрою України, за винятком адміністративного суду, не може оцінювати адміністративну процедуру державної реєстрації. 
Розгляд і  вирішення справ про адміністративну процедуру державної реєстрації - виняткова компетенція адміністративного суду.
Адміністративні суди наділені Конституцією України спеціальним статусом і завданнями, що виокремлює їх у системі судоустрою та зобов`язує вирішувати юридичні спори та розглядати інші справи (частина третя статті 124) з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин (частина п`ята статті 125), передусім з огляду на те, що утвердження й забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Основного Закону України), а кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55).
В аспекті особливостей адміністративного судочинства варто зазначити, що до найважливіших ціннісних відмінностей процесу, за яким діють адміністративні суди, слід віднести його особливу увагу та певну залежність від таких складових верховенства права, як: принцип належного урядування (good governance), принцип легітимних очікувань (legitimate expectation), принцип тлумачення закону в аспекті найбільш сприятливого для особи значення, а також принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі. 
Крім того, в адміністративному судочинстві суттєвою відмінністю є допустимість, у виключних випадках, зворотної дії закону в часі (retrospective legislation). 
Важливо, що КАС України у статті 6 (на відміну від статті 11 Господарського процесуального кодексу України та статті 10 Цивільного процесуального кодексу України), унормовуючи те, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, окремо акцентує увагу на визначенні суті цього принципу «людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави». 
Це також відповідає завданню адміністративного судочинства (стаття 2 КАС України), яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Ефективність діяльності адміністративних судів при запобіганні та вирішенні конфліктів між особою та державою є важливою запорукою гармонійності відносин у суспільстві, довіри до держави та її інститутів, а також поступального розвитку кожної особистості як члена суспільства та запобігання появі внутрішніх і зовнішніх загроз для такого суспільства. 
За таких підстав, перевірка дотримання процедури прийняття індивідуального акта суб`єктом владних повноважень належить до виключної компетенції адміністративних судів відповідно до статей 2, 5, 19 КАС України. У такому разі адміністративний суд надає оцінку процедурі його прийняття та межам повноважень органу, який його прийняв, а порушення процедури прийняття акта є самостійною та достатньою підставою для його скасування в частині публічно-правових наслідків.
З огляду на вищевикладене колегія суддів вказує про неправильність висновку суду першої інстанції стосовно того, що наказ Міністерства юстиції України №1148/7 від 12.06.2025 не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивачки, а тому дії щодо його складання не можуть бути предметом спору в адміністративному суді.
  Закриття провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України (спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства) унеможливлює судовий захист прав позивачки, оскільки позбавляє її можливості оскаржити можливі процедурні порушення, допущені Мін`юстом при розгляді її ж скарги.
Процедурні питання, яких має дотримуватись суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішень, носять виключно  публічно-правовий характер, які підлягають розгляду адміністративними судами.
Відмова в розгляді цих питань суперечить статті 55 Конституції України, яка гарантує кожному право на судовий захист, та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Відтак, суд першої інстанції не правильно визначив характер спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про те, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність законодавчо передбачених підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, з оглядну на невідповідність висновків суду обставинам справи, та необхідність направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.238, 292, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 про закриття провадження у справі №420/24850/25 - скасувати.
Справу №420/24850/25 направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення виготовлено та підписано колегією суддів 27.11.2025. 

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	Н.В. Вербицька    О.І. Шляхтицький