ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/17492/25 пров. № А/857/39666/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року про забезпечення позову у справі №380/17492/25 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські перспективи" до Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування наказу, -
суддя в 1-й інстанції – Кузан Р. І.,
дата ухвалення судового рішення – 10 вересня 2025 року, 
місце ухвалення судового рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Українські перспективи" звернулося в суд з позовом до відповідача - Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в якому просило визнати протиправним та скасувати Наказ Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №14-Д від 02 липня 2025 року в частині (підпункти 58-59 Наказу) демонтажу 2 -х рекламних конструкцій по вул. Хмельницького, 176, розміром 6х3, просто неба, що належать ТОВ «Українські перспективи».
Крім того, позивач подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Комунальному підприємству «Адміністративно технічне управління» та/або уповноваженим органам, особам, які діють від їх імені та/або на виконання наказу від 02 липня 2025 року №14-Д, до набрання рішення суду законної сили здійснювати демонтаж та/або вчиняти дії, що спрямовані на демонтаж рекламної конструкції (одноярусної двосторонньої двоплощинної, розміром 6х3 просто неба (М-1) (М-2), яка належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські перспективи» та розміщена за адресою: м. Львів, вул. Хмельницького, 176. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено. Заборонено Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Комунальному підприємству «Адміністративно технічне управління» та/або уповноваженим органам, особам, які діють від їх імені та/або на виконання наказу від 02 липня 2025 року року №14-Д, здійснювати демонтаж та/або вчиняти дії, що спрямовані на демонтаж рекламної конструкції (одноярусної двосторонньої двоплощинної, розміром 6х3 просто неба (М-1) (М-2), яка належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські перспективи» та розміщена за адресою: м. Львів, вул. Хмельницького, 176, до набрання законної сили рішенням суду у справі №380/17492/25. 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що підстави для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні, оскільки термін дії договору та термін на проведення рекламних послуг не продовжено, що свідчить про те, що позивач розміщує рекламні конструкції без дозвільних документів. Зазначає, що суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не може перебирати на себе повноваження робочого органу, оскільки у разі, якщо рекламна конструкція буде у невідповідному технічному стані і буде небезпека заподіяння шкоди в разі обвалення такої рекламної конструкції, департамент економічного розвитку не зможе видати відповідний наказ про демонтаж небезпечної рекламної конструкції, а КП «АТУ» не зможе провести демонтаж такої конструкції, що створить реальну загрозу життю та здоров`ю населення та загрозу завдання шкоди майну, так як робочий орган не зможе реалізувати повноваження, спрямовані на демонтаж. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи положення ст.312 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін з таких підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки предметом оскарження у цій справі є наказ відповідача про демонтаж тимчасової споруди, то наявні підстави вважати, що реалізація такого рішення може істотно ускладнити виконання судового рішення, а тому, беручи до уваги норми процесуального права, які регламентують питання забезпечення позову, висновки Верховного Суду щодо їх застосування у аналогічних справах, предмет спору та суть оспорюваного позивачем рішення, зміст правовідносин, у яких виник спір, суд вважає, що вказані в заяві заходи забезпечення позову є співмірними, відповідають меті застосування такого інституту, спрямовані на попередження можливих невідворотних негативних наслідків для прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом і відновлення яких, у разі незастосування відповідних заходів, буде значно ускладненим.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1, 2 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Отже, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо таке буде прийнято на користь позивача.
Колегія суддів звертає увагу на те, що підстави забезпечення позову, передбачені ч.2 ст.150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно з ч.1, 2 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Відповідно до ч.6 ст.154 КАС України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.
Таким чином, ухвала про забезпечення позову повинна бути судом вмотивована, а саме із зазначенням: 1) висновків про існування: обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; 2) в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача.
Крім того, забезпечення адміністративного позову можливе виключно за наявності вищевказаних обставин, які підлягають доведенню позивачем (заявником) та встановленню судом у разі вжиття таких заходів.
Необхідно зазначити, що забезпечення позову - це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику.
Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно будь-якої із сторін у спорі, їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, суд, виходячи з конкретних доказів, повинен встановити чи наявна хоча б одна з передбачених ч.2 ст.150 КАС України обставин та оцінити чи не призведе застосований судом захід забезпечення позову до заподіяння ще більшої шкоди, ніж та, якої можна запобігти шляхом його застосування.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Українські перспективи" звернулося в суд з позовом до відповідача - Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в якому просило визнати протиправним та скасувати Наказ Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №14-Д від 02 липня 2025 року в частині (підпункти 58-59 Наказу) демонтажу 2 -х рекламних конструкцій по вул. Хмельницького, 176, розміром 6х3, просто неба, що належать ТОВ «Українські перспективи».
Крім того, Товариством подано заяву про забезпечення позову, зі змісту якої вбачається, що Департаментом економічного розвитку ЛМР видано наказ на демонтаж спеціальної конструкції зовнішньої реклами: одноярусний двостороннній двоплощинний, рекламоносій на газоні на вул. Хмельницького, 176, розмірами 6х3, просто неба, який належить ТОВ «Українські перспективи». При цьому, спірна рекламна конструкція встановлена позивачем на об`єктах залізничного транспорту, вважається рекламою на транспорті, а тому на правове регулювання її встановлення не поширюються Правила розміщення зовнішньої реклами у м.Львові, на підставі яких видано оскаржуваний наказ, тому дії органу місцевого самоврядування спрямовані на демонтаж реклами на транспорті є очевидно протиправними. Крім того, зазначає, що у разі демонтажу рекламних конструкцій, при подальшому задоволенні позовних вимог, відновлення порушених прав заявника потребуватиме значних зусиль та витрат, пов`язаних з відновленням цілісності демонтованих конструкцій. Зокрема перевезення та транспортування з місця зберігання; повторного монтажу та оплати вказаних витрат; відшкодування збитків за час простою. Таким чином вважає, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить поновлення порушених прав та інтересів позивача. 
Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Крім того, у абзаці 1 п.17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 №2 вказано, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Матеріалами справи стверджується, що предметом спору у цій справі є наказ Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №14-Д від 02 липня 2025 року, за змістом якого пунктом 1.1 наказано КП «Адміністративно-технічне управління» до 03 листопада 2025 року демонтувати самовільно встановлені конструкції зовнішньої реклами розміром 6х3 просто неба (М-1) (М-2), які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські перспективи» розміщені за адресою м. Львів, вул. Хмельницького, 176.
Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, визначені в наказі терміни демонтажу конструкції зовнішньої реклами спливають раніше, ніж завершиться розгляд справи, оскільки провадження у справі відкрито лише 01 вересня 2025 року, разом з тим, виконання відповідачем оскаржуваного рішення до завершення розгляду справи очевидно призведе до виникнення істотних перешкод для відновлення порушених прав позивача, у разі задоволення його позовних вимог, оскільки вимагатиме вжиття додаткових заходів та залучення значних ресурсів. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що без вжиття заходів забезпечення позову, поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача ускладнить їх відновлення, при цьому, обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог. 
Суд першої інстанції правильно зауважив, що негативні наслідки за період чинності оскаржуваного наказу є більше обтяжливими, ніж наслідки, які б могли виникнути у разі невжиття заходів забезпечення позову.
Разом з тим, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд не надає оцінки оспорюваному рішенню, не оцінює ґрунтовність та підставність обставин його прийняття та покладене в його основу правове обґрунтування, а також не здійснює перевірку його на відповідність критеріям, закріпленими у статті 2 КАС України; вжиття запобіжного заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі. Зупинення дії спірного рішення носить тимчасовий характер, не скасовує його, а спрямоване на забезпечення виконання рішення суду у разі задоволення позову та недопущення настання негативних наслідків для позивача, а також інших осіб.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки предметом оскарження у цій справі є наказ відповідача про демонтаж тимчасової споруди, то наявні підстави вважати, що реалізація такого рішення може істотно ускладнити виконання судового рішення, а тому беручи до уваги норми процесуального права, які регламентують питання забезпечення позову, висновки Верховного Суду щодо їх застосування у аналогічних справах, предмет спору та суть оспорюваного позивачем рішення, зміст правовідносин, у яких виник спір, суд вважає, що вказані в заяві заходи забезпечення позову є співмірними, відповідають меті застосування такого інституту, спрямовані на попередження можливих невідворотних негативних наслідків для прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом і відновлення яких, у разі незастосування відповідних заходів, буде значно ускладненим, тому наявні підстави для забезпечення позову у вказаний спосіб.
З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись ст.236, 242, 243, 246, 250, 308, 312, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року про забезпечення позову у справі №380/17492/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 14 січня 2026 року.