ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/4041/24 Головуючий в І інстанції: Ус О.В. 
Номер провадження: 22-ц/819/42/26      Доповідач: Майданік В.В. 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року        м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді Майданіка В.В.,
суддів: Воронцової Л.П.,
Склярської І.В.
секретар Олійник К.О., 

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідачі: Управління освіти Херсонської міської ради, Херсонський заклад дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради;
третя особа – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Управління освіти Херсонської міської ради на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Ус О.В. в м. Херсоні, дата складення повного рішення – 10 листопада 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Херсонської міської ради, Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, третя особа – ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги  

18 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління освіти Херсонської міської ради, в якому просила стягнути з Управління освіти Херсонської міської ради на її користь моральну шкоду в розмірі 100 тис. грн., а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу. 

Позов обґрунтований наступним.
До початку повномасштабного вторгнення рф в Україну вона працювала помічником вихователя в Херсонському закладі дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, під час окупації міста Херсон виконувала свої обов`язки відповідно до посадової інструкції. 
З серпня 2022 року по 30.12.2022 року заробітну плату не отримувала. 
30.12.2022 р. вона у мобільному додатку Вайбер отримала наказ "Про призупинення трудових відносин". Причиною для призупинення закладом з нею трудових відносин у наказі визначено "у зв`язку із здійсненням пропаганди у закладі освіти з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, відкритим схилянням працівників закладу до роботи на окупаційну владу, встановленню та підтриманню окупаційного режиму". 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.10.2023 р. у справі №521/7217/23 було скасовано вказаний наказ в частині призупинення трудових відносин, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та заробітну плату. 
Вказує, що саме формулювання підстав призупинення трудових відносин завдало шкоди її репутації, оскільки таке формулювання є фактичним звинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.111-1 КК України. 
Вважає, що сукупність незаконних дій відповідача порушило трудові її права, відповідно завдало їй моральної шкоди, яку вона оцінює в 100 тис. грн.
Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивачка послалася на положення ст.237-1 КЗпП України, зазначивши, що оскільки незаконний наказ підписано виконуючою обов`язки завідуючого ОСОБА_2 і виплата заробітної плати також залежить від її дій, відповідно моральну шкоду завдано юридичною особою – Херсонським закладом дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради. Однак, враховуючи, що відповідно до Інформації щодо розпорядників бюджетних коштів вказаний заклад дошкільної освіти відсутній в реєстрі як отримувач або розпорядник бюджетних коштів, не має власних розрахунків в органах казначейства, пред`явлення вимоги до вказаного закладу дошкільної освіти не буде ефективним способом захисту прав, адже за рішенням суду про стягнення з цього закладу будь-яких коштів не буде виконано органом казначейства, відповідно позивач буде вимушена вчиняти інші дії правового характеру для відшкодування моральної шкоди у разі присудження судом. Вважає, що моральну шкоду слід стягнути з Управління освіти Херсонської міської ради, оскільки воно в зазначеному реєстрі вказано як розпорядник коштів.
Вказала, що саме формулювання в зазначеному наказі підстав призупинення трудових відносин ("у зв`язку із здійсненням пропаганди у закладі освіти з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, відкритим схилянням працівників закладу до роботи на окупаційну владу, встановленню та підтриманню окупаційного режиму") завдало шкоди її репутації, оскільки таке формулювання є фактичним звинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.111-1 КК України.
Судовим рішенням у вказаній справі №521/7217/23 встановлено, що такі звинувачення є безпідставними. Перебування в окупації саме по собі завдало страждань, постійний страх за своє життя та здоров`я вимагали багато зусиль для підтримання своєї проукраїнської позиції. Безпідставне звинувачення у колабораційній діяльності, необхідність захисту своєї репутації шляхом звернення до суду вимагало від неї додаткових зусиль для організації життя. Крім того, до безпідставного звинувачення у колабораційний діяльності додалась ще й невиплата заробітної плати і це в той період, коли їй крайнє необхідні були кошти, оскільки вона, як під час окупації так і після звільнення міста Херсона, не працювала, не мала інших джерел доходу.
Щодо строку звернення до суду зазначила, що позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав (п.1 ч.1 ст.268 ЦК України).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.03.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.07.2024 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Херсонський заклад дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.10.2024 року вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

26.03.2025 року через підсистему "Електронний суд" представником Управління освіти Херсонської міської ради подано додаткові пояснення, у яких ставилось питання про відмову в задоволенні позову.

11.04.2025 року представником Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради подано відзив на позов, у якому вказала, що у вересні 2024 року позивачці було запропоновано поновитися на роботі, на що остання відмовилася у зв`язку із неможливістю виконання своїх посадових обов`язків через вимушену зміну місця проживання (переїзд до м. Миколаєва). 30.09.2024 року позивачка була звільнена за угодою сторін за її письмовою заявою від 20.09.2024 р. Просила відмовити у задоволенні позову.
Представником позивачки подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача Управління освіти Херсонської міської ради в судове засідання не прибув.

Представником Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, та третьою особою Синько О.В. подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити у задоволенні позову.

Суд розглянув справу за відсутності її учасників.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10 листопада 2025 року позов був задоволений частково. Суд вирішив:
--- стягнути з Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн;
--- в задоволенні решти вимог відмовити;
--- стягнути з Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 121,12 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 730,00 грн, а разом 1 851,12 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.23, 1167 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України.
Також суд виходив з того, що рішенням суду від 04.10.2023 року за позовом позивачки було скасовано наказ Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради від 30.12.2022 за №5 "Про призупинення дії трудових відносин" в частині призупинення трудових відносин з ОСОБА_1 ; стягнуто з Управління освіти Херсонської міської ради на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2023 по дату ухвалення рішення в розмірі 60 300 грн та заробітну плату в розмірі 33 500 грн. Враховуючи, що вказаний наказ завдав позивачці душевних страждань, стороною відповідача факту заподіяння шкоди не спростовано, а тому суд дійшов висновку, що позивачкою підтверджено факт порушення її законних прав, яке полягало у звинувачення відповідачем щодо здійсненням пропаганди та незаконному призупинені дії трудового договору, що призвело до моральних страждань, а відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. 
Також суд враховував, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц). 
З огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважав, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачкою при зверненні до суду (100 000,00 грн), є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, а тому, з огляду на наведене, суд дійшов висновку про відшкодування позивачці моральної шкоди в розмірі 10 тис. грн, що, як вважав суд, буде достатнім і справедливим.
Суд врахував положення ст.ст.80 і 96 ЦК України і вважав, що належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є саме роботодавець Херсонський заклад дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, який незаконно призупинив дію укладеного з ОСОБА_1 трудового договору, тим самим позбавив її роботи, тобто порушив її трудові права, та завдав такими діями моральної шкоди. Тому, як зазначив суд, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди з Управління освіти Херсонської міської ради, оскільки немає причинно-наслідкового зв`язку з діями вказаного відповідача, який би давав підстави для покладення на нього обов`язку з відшкодування моральної шкоди. Як вказав суд, Управління освіти Херсонської міської ради не вчиняло будь-яких дій, направлених на визнання або оспорювання законних прав позивача. Отже, як зазначив суд, Управління освіти Херсонської міської ради є неналежним відповідачем за вказаними позовними вимогами і з нього, у тому числі, не можуть стягуватися судові витрати. 
Крім того, стягуючи витрати на правничу допомогу у розмірі 1 730,00 грн, із заявлених 17 300,00 грн, відповідно до ст.137 ЦПК України, суд враховував доведеність належними доказами розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу (погодження розмір гонорару у разі отримання позитивного рішення суду в розмірі 10 тис. грн. та вартість наданих послуг в розмірі 7 300,00 грн) та вважав, що з урахуванням приписів п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України та часткового задоволення позову в розмірі 10%, з дошкільного закладу освіти на користь позивачки слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 1 730,00 грн, що складає 10% від задоволеної частини позову.

На вказане судове рішення скаржник Управління освіти Херсонської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління освіти Херсонської міської ради, Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, третя особа – ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди відмовити повністю. При цьому скаржник послався на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права. 
Зокрема, зазначив, що суд не прийняв до уваги те, що до вимоги про стягнення моральної шкоди за порушення вимог трудового законодавства застосовується тримісячний строк звернення до суду, що узгоджується з постановами Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі №607/3323/19, від 10 вересня 2020 року у справі № 591/6768/18-ц, від 04.04.2018 року у справі № 316/2052/16-ц. Про це наголошується також у Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, у постанові Пленуму Верховного Суду України (п.16) від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". А тому, вказав, оскільки позовна заява про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним призупиненням трудових відносин, є трудовим спором, то строк звернення до суду із такою заявою становить три місяці з моменту коли працівник дізнався про порушення свого права (з 30.12.2022 року), а пропуск даного строку є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Також вказав, що відповідач не погоджується із посиланням позивача на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав. Адже, зазначив, положення п.1 ч.1 ст.268 ЦК України підлягають застосуванню лише в тій частині, у якій відповідні правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством. У сфері ж трудових правовідносин таким спеціальним нормативним актом є КЗпП України, який містить окреме регулювання як самої підстави для відшкодування моральної шкоди (ст.237-1 КЗпП України), так і спеціальний строк звернення до суду – ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Отже, вказав, у випадку, коли моральна шкода заявляється у зв`язку з порушенням трудових прав, зокрема у зв`язку з незаконним призупиненням трудових відносин, застосуванню підлягають норми спеціального трудового законодавства, які прямо встановлюють тримісячний строк звернення до суду.
Також зазначив, що суд не звернув увагу на те, що у позовній заяві відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивачці було завдано моральної шкоди, що формулювання підстав призупинення трудових відносин завдало будь-якої шкоди репутації позивачки, що звернення до суду вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Натомість у даній справі позивач не надав жодних доказів, щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення стану її здоров`я тощо.

На вказану апеляційну скаргу Херсонський заклад дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради в особі в.о. директора закладу Синько Олени Валеріївни подав відзив, в якому просить скаргу задовольнити. 
При цьому вказав, що позивачкою пропущено передбачений ст.233 КЗпП України 3-місячний строк звернення до суду з позовом, адже позивачка ще 30.12.2022 року у додатку "Вайбер" ознайомилася із наказом про призупинення трудових відносин, а тому вона ще того дня була обізнана про порушення своїх прав. При цьому 01.07.2023 року завершились продовжені строки, передбачені ст.233 КЗпП України через відміну карантину.
Також вказав, що є неправильним посилання позивачки на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушених особистих немайнових прав, адже, зазначив, з урахуванням ч.1 ст.9 ЦК України положення п.1 ч.1 ст.268 ЦК України підлягають застосуванню лише в тій частині, у якій відповідні правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством. Але у сфері трудових відносин таким законодавством є КЗпП України, який містить окреме регулювання як самої підстави для відшкодування моральної шкоди (ст.237-1), так і спеціальний строк звернення до суду (ч.1 ст.233).
Крім того, зазначив, що позивачка не надала доказів заподіяння моральної шкоди, а саме щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення стану здоров`я тощо. 
Справу було призначено до апеляційного розгляду на 12.01.2026 року о 09-00 годині, однак учасники справи, які до суду не з`явилися і про причини неявки не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності. 

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається таке.

Позивачка ОСОБА_1 працювала помічником вихователя Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради, що не заперечується сторонами.

Наказом №5 від 30.12.2022 року призупинено трудові відносини з 30 грудня 2022 року до прийняття рішення про скасування призупинення трудового договору до припинення працівникам Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради, в тому числі і помічнику вихователя ОСОБА_1 . Із вказаного наказу №5 вбачається, що його винесено на підставі статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 26.08.2022 року, у зв`язку із здійсненням пропаганди у закладі освіти з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, відкритим схилянням працівників закладу до роботи на окупаційну владу, встановленню та підтриманню окупаційного режиму.

Із вказаним наказом позивачку було ознайомлено 30.12.2022 року, що не заперечується сторонами.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/7217/23 від 04.10.2023 року позов ОСОБА_1 до Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради, Управління освіти Херсонської міської ради, ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, скасовано наказ Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради від 30.12.2022 за №5 "Про призупинення дії трудових відносин" в частині призупинення трудових відносин з ОСОБА_1 ; стягнуто з Управління освіти Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2023 по дату ухвалення рішення в розмірі 60 300 грн; стягнуто з Управління освіти Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 33 500 грн.

Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що стороною відповідачів не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору. Відповідачами не було надано відповідних, належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позивачем позовні вимоги і свідчили б про неможливість виконання відповідачем ХЗДО № 23 ХМР виробничих завдань та функцій, призупинення його діяльності, а також про неможливість виконання позивачем визначених трудовим договором завдань. Також стороною відповідача не надано до суду доказів про те, що з 30 грудня 2022 року Херсонський заклад дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради не міг здійснювати свою діяльність.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути відшкодування моральної шкоди.

За ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статті 269 і 270 ЦК України регулюють поняття та види особистих немайнових прав фізичних осіб.

Глава 22 ЦК України (стст.294-315) регулює особисті немайнові права, що забезпечують соціальне буття фізичної особи, зокрема, право на повагу до гідності і честі (ст.297), право на недоторканність ділової репутації (ст.299).

Згідно зі ст.297 ЦК України:
--- кожен має право на повагу до його гідності та честі (частина 1);
--- гідність та честь фізичної особи є недоторканними (частина 2);
--- фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (частина 3).

За положеннями ст.299 ЦК України:
--- фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації (частина 1);
--- фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (частина 2).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина 1 ст.257 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

За положеннями ст.233 КЗпП України:
--- працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1);
--- із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина 2).

Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст.233 КЗпП України). Однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності не застосовуються (пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Так, з набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом (п.1 ч.1 ст.268 ЦК України).

Таким чином, до виниклих правовідносин строки звернення до суду не застосовуються.

Аналогічним є висновок Верховного Суду у постанові від 04.04.2018 року у справі № 316/2052/16-ц, в якій правовідносини у відповідній частині є подібними.

Позивачка, звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди зазначає, що безпідставне звинувачення, яке наведено у скасованому судом наказі про призупинення дії трудових відносин завдало шкоди її репутації. Наказом відповідач її фактично звинуватив у скоєнні кримінального злочину, якого вона не вчиняла і відверте звинувачення в якому, принижує її. Перебування в окупації саме по собі завдало страждань, постійний страх за своє життя та здоров`я вимагали багато зусиль для підтримання своєї проукраїнської позиції. Безпідставне звинувачення у колабораційній діяльності, необхідність захисту своєї репутації шляхом звернення до суду вимагало від неї додаткових зусиль для організації життя. Крім того, до безпідставного звинувачення у колабораційний діяльності додалась ще й не виплата заробітної плати і це в той період, коли їй крайнє необхідні були кошти, оскільки вона як під час окупації так і після звільнення міста Херсона не працювала, не мала інших джерел доходу. 

Отже, в даному випадку мова йде про вимогу позивачки, що випливає із порушення особистих немайнових прав, на яку позовна давність не поширюється (п.1 ч.1 ст.268 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. 

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Оскільки рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.10.2023 року у справі № 521/7217/23 установлено преюдиційні для розгляду цієї справи обставини порушення трудових прав позивачки, а саме незаконність призупинення трудових відносин, те, що стороною відповідачів не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору з посиланням на нібито "здійснення пропаганди у закладі освіти з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, відкритим схилянням працівників закладу до роботи на окупаційну владу, встановленню та підтриманню окупаційного режиму", суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка, крім часткового відновлення порушеного права у вигляді скасування наказу, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має право на відшкодування і моральної шкоди як компенсації понесених нею втрат немайнового характеру, що виникли в результаті звинувачень відповідачем щодо здійсненням пропаганди. Апеляційний суд враховує й те, що вказаним скасований наказом було завдано шкоди репутації позивачки, про що вона вказує. Вказаним наказом позивачку було безпідставно звинувачено, по суті, у колабораційній діяльності.

Суд обґрунтовано виходив з того, що з огляду на обставини справи та беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, розмір останньої, який вказаний позивачкою при зверненні до суду (100 000,00 грн), є завищеним, відтак розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, а тому, як правильно вказав суд, відшкодування позивачці моральної шкоди в розмірі 10 тис. грн, є справедливим.

Зважаючи на зазначене суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову. 

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують. 
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на неврахування судом того, що до вимоги про стягнення моральної шкоди за порушення вимог трудового законодавства застосовується тримісячний строк звернення до суду. При цьому апеляційний суд враховує те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав (п.1 ч.1 ст.268 ЦК України). Також апеляційний суд вважає помилковим посилання скаржника на необхідність застосування в даному випадку спеціального закону, а саме ч.1 ст.233 та ст.237-1 КЗпП України, адже хоча правовідносини і виникли в результаті виконання позивачкою трудових обов`язків, однак вони випливають з порушення особистих немайнових прав, а на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав позовна давність не поширюється, відповідно до п.1 ч.1 ст.268 ЦК України. 
Скаржник посилається на Рішення Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, однак вказане Рішення не є релевантним до вказаних правовідносин, оскільки воно стосується положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.116, 117, 237-1 цього кодексу, що не може бути застосовано до правовідносин, що є предметом цієї справи. Крім того, не є подібними правовідносини у цій справі та справах, які були предметом розгляду Верховного Суду, на постанови якого посилається скаржник. 
Також підлягають відхиленню й посилання скаржника на те, що у справі відсутні докази на підтвердження того, що позивачці було завдано моральної шкоди. При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що позивачкою надані належні докази на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу позову, а саме наказ відповідача, який скасований судовим рішення, що набрало законної сили, а також посилання позивачки на заподіяння їй моральної шкоди, шкоди її репутації, безпідставне звинувачення її, по суті, у колабораційній діяльності.
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 тис. грн у зв`язку із залученням судом у якості співвідповідача Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради по суті була пред`явлена до обох відповідачів, а саме до Управління освіти Херсонської міської ради та Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради. Вказана вимога була задоволена частково, а саме на суму 10 тис. грн, яку, до того ж, було стягнуто не з обох відповідачів (солідарно з обох чи у відповідній частині з кожного), а з одного відповідача – закладу дошкільної освіти №23, а в задоволенні решти вимог було відмовлено. Тобто, суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягненні моральної шкоди з відповідача Управління освіти Херсонської міської ради, який подав апеляційну скаргу з проханням скасувати рішення й ухвалити нове рішення про відмову в позові до нього та до іншого співвідповідача. Натомість, ні позивачка, ні співвідповідач заклад дошкільної освіти №23, з якого було стягнуто моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, рішення суду не оскаржили. А тому вважається, що доводи скаржника Управління освіти Херсонської міської ради, який не уповноважений представляти інтереси співвідповідача, а саме закладу дошкільної освіти №23, заявлені в інтересах закладу дошкільної освіти №23, який є співвідповідачем в даному спорі і не бажає оскаржувати рішення суду та не уповноважувало на захист своїх прав скаржника Управління освіти Херсонської міської ради. З підстав наведеного апеляційна скарга також не підлягає задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду – без змін. 

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління освіти Херсонської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 листопада 2025 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Дата складення повної постанови – 12 січня 2026 року.

Головуючий        _ _ _ _ _ _ _ _ _ _    В.В. Майданік

Судді:   _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ І.В. Склярська