ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
06 серпня 2025 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/152/25 	

Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Боровця Я.Я.  
за участю секретаря судового засідання Крутіної Ю.С.
Розглянув справу в порядку загального позовного провадження
за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС", просп. Перемоги, 65, м. Київ
до відповідача Об"єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бандери 45", просп. Бандери, 45, м. Тернопіль
про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 29 905,02 грн. 

За участю учасників судового процесу:
від позивача: Сечко С.В. – адвокат (участь у режимі відеоконференції),
від відповідача: Дручак О.М.

Судові процедури.
Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах справи згідно до вимог ГПК України. 
Фіксування судового засідання технічними засобами здійснюється відповідно до статті 222 ГПК України.
Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило. 
Суть справи. 
Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача Об"єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бандери 45" про стягнення збитків у розмірі 29 905,02 грн, з яких: 12 827,52 грн сума страхового відшкодування та 17 077,50 грн сума несплачених страхових платежів згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту №FO-01440113 від 16.11.2022. 
Відкриття провадження у справі. 
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2025, для розгляду справи №921/152/25 визначено суддю Боровця Я.Я.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 24.03.2025 відкрито провадження у справі №921/152/25 за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 23.04.2025.
Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.
Підготовче провадження.
Підготовче засідання вперше призначено на 23.04.2025.
Протокольною ухвалою 23.04.2025 підготовче засідання відкладено на 15.05.2025.
У судовому засіданні 15.05.2025 оголошено перерву до 05.06.2025, про що зазначено у протоколі судового засідання.
Ухвалою суду від 15.05.2025 продовжено строк підготовчого провадження у справі №921/152/25 на 30 днів.
Ухвалою суду від 05.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу №921/152/25 до судового розгляду по суті на 26.06.2025.
Розгляд справи по суті.
У судовому засіданні – 26.06.2025 розпочато розгляд справи по суті.
У судовому засіданні 26.06.2025 оголошено перерву до 06.08.2025, про що зазначено у протоколі судового засідання.
При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі, заслухав обґрунтування позовних вимог представника позивача, вступне та заключне слово; заперечення представника відповідача, його вступне та заключне слово.
Після з`ясування обставин справи та дослідження доказів у справі, проведення судових дебатів, суд 06.08.2025 оголосив скорочене рішення (вступна та резолютивна частини).
Інші процесуальні дії.
Ухвалою суду від 15.04.2025 заяву представника позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, задоволено.

Аргументи сторін.
Правова позиція позивача.
В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту №FO-01440113 виплатило власнику застрахованого автомобіля VOLKSWAGEN TIGUAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , страхове відшкодування в розмірі 12 827,52 грн за механічні пошкодження автомобіля, отримані внаслідок падіння на транспортний засіб снігу з льодом з житлового будинку, що перебуває в обслуговуванні у ОССБ "Бандери 45".
Зокрема зазначено, що позивачем набуто права вимоги до відповідача щодо стягнення спірної суми збитків, сплаченої Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" ОСОБА_1 в межах страхових договірних правовідносин між ними, внаслідок настання страхового випадку (пошкодження автомобіля власником якого є ОСОБА_1 внаслідок падіння на транспортний засіб снігу з житлового будинку, що перебуває в обслуговуванні у відповідача).
Крім того, заявник вказує, що сума несплачених страхових платежів згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту №FO-01440113 від 16.11.2022 становить 17 077,50 грн.
Отже, загальний розмір збитків, який не відшкодовано відповідачем становить 29 905,02 грн.
Правові підстави позову мотивовані положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", відповідно до змісту яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
У судовому засіданні представником позивача підтримано позовні вимоги в повному обсязі, просить суд задоволити.
Заперечення відповідача.
Представник відповідача заперечує щодо позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. №2811 від 18.04.2025).
Зокрема, заперечує належність відповідача до настання страхового випадку, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) ОСББ "Бандери 45" та наслідком пошкодження автомобіля.
Відповідач вважає не доведеною вину ОСББ , оскільки автомобіль розташований у такий спосіб, що унеможливлює падіння будь-чого з даху будинку саме на автомобіль відповідно до фото фіксації. 
Вважає, що позивачем не доведено належними доказами, на підставі чого саме ОСББ повинно бути відповідачем за суброгаційним позовом.
Відповідач вважає, що надані позивачем докази не відображають чіткої картини події пошкодження автомобіля, жодним чином не відображають характеру (джерела) пошкодження автомобіля, не доводять вини ОСББ "Бандери 45" та не підтверджують причинно-наслідкового зв`язку. Отже, не є належними та достатніми (допустимими).
Також, вважає, що позивачем не доведено наявність усіх складових правопорушення, які могли б слугувати підставою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. 
У судовому засіданні представник відповідача просить суд у задоволенні позову відмовити.
Відповідь на відзив.
02.05.2025 позивачем надіслано відповідь на відзив (вх. №3212) відповідно до статті 166 ГПК України, згідно якого доводи відповідача вважає безпідставними. 

Фактичні обставини, встановлені судом.
16.11.2022 між Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №FO01440113 "ЄВРОКАСКО 5 ЗІРОК". 
Предметом Договору є майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом VOLKSWAGEN TIGUAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 .
Як стверджує позивач, 29.11.2022 в АДРЕСА_1 сталася страхова подія - падіння снігу з льодом з даху житлового будинку на припаркований транспортний засіб, що призвело до механічного пошкодження.
Того ж дня, 29.11.2022 ОСОБА_1 , як власник пошкодженого автомобіля звернувся до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області із заявою про те, що було пошкоджено його транспортний засіб внаслідок падіння снігу з льодом із даху будинку за адресою в АДРЕСА_1 , про що свідчить пояснення інспектора УПП в Тернопільські області ДПП лейтенант поліції Гайдамака Ольга Миколаївна.
29.11.2022 Страхувальник – ОСОБА_1 звернувся до позивача із відповідною заявою про настання страхового випадку
Позивачем здійснено огляд автомобіля, про що складено Акт огляду транспортного засобу, в якому зафіксовано пошкодження лобового скла та даху автомобіля.
Як зазначає позивач, що ним визнано факт пошкодження автомобіля та визнано вказану подію страховим випадком, про що складено страховий акт №21481/44/922 від 30.11.2022.
Згідно з розрахунком суми страхованого відшкодування розмір страхового відшкодування становить 29 905,02 грн.
На підставі рахунку на оплату №89 від 29.11.2022 позивач сплатив страхове відшкодування на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Джерман Авто – Тернопіль" у розмірі 12 827,52 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №303297 від 02.12.2022.
Окрім цього, позивач зазначає, що сума несплачених страхових платежів згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту №FO-01440113 становила 17077,50 грн, у зв"язку з чим загальний розмір збитків яких зазнало ПрАТ "СГ "ТАС" та підлягає стягненню з відповідача становить 29 905,02 грн.
Управління будинком АДРЕСА_2 , про що свідчить лист/відповідь Тернопільської міської ради №29560-Ф/2024 від 21.11.2024.
Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв"язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, застосовані при вирішенні спору та мотиви, з яких виходив суд при ухваленні рішення.
Всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності усі докази, суд дійшов таких висновків.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Тобто, право на судовий захист у суб`єкта господарювання виникає у разі порушення або оспорювання його права або охоронюваного законом інтересу.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Предметом позову у цій справі є вимога позивача, як страховика, про відшкодування збитків, понесених в результаті здійснення виплат з настанням страхової події, у відповідності до Договору добровільного страхування наземного транспорту №FO-01440113 від 16.11.2022 укладеного між ПрАТ "Страхова група" "ТАС" (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник), на підставі страхового акту №21481/44/922 від 30.11.2022, в порядку статей 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування".
Відносини у сфері страхування регулюються Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", який спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.
Статтею 1 Закону України "Про страхування" (в редакції чинній на дату виникнення договірних відносин) визначено терміни, зокрема страхування - правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством.
Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, ризик виникнення якої застрахований, з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування або відповідно до законодавства.
Страхова виплата (страхове відшкодування) - грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства.
Страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов договору страхування та/або законодавства зобов`язаний провести страхову виплату в разі настання страхового випадку.
Положеннями статті 979 Цивільного кодексу України визначено, що договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України "Про страхування", інших законодавчих актів. 
Статтею 980 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України.
Правову природу договору страхування визначено як договір, за яким страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно зі статтею 982 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Отже, початок дії договору співпадає з початком строку, узгодженого сторонами для його дії.
Відповідно до статті 92 Закону України "Про страхування" страховик за договором страхування зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором або законом строк.
Згідно статті 102 Закону України "Про страхування" договором страхування визначається перелік документів, що підтверджують факт та обставини настання страхового випадку і розмір заподіяної шкоди (збитку), а також форма, спосіб та порядок подання таких документів, якщо інше не передбачено законодавством України.
Обов`язок підтвердження факту настання події, яка може бути визнана страховим випадком за договором страхування, покладається на страхувальника або іншу особу, визначену договором страхування.
У разі настання події, що має ознаки страхового випадку, страховик зобов`язаний встановити факт, причини та обставини такої події та прийняти з урахуванням умов договору страхування рішення про визнання або невизнання випадку страховим.
Здійснення страхової виплати проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених договором страхування) і рішення страховика про визнання випадку страховим та здійснення страхової виплати (страхового акта).
У разі визнання випадку страховим страховик здійснює страхову виплату страхувальнику (іншій особі, визначеній договором страхування або законодавством) відповідно до умов договору страхування або законодавства.
Порядок визначення розміру страхової виплати та строки її здійснення визначаються договором страхування або законодавством.
З матеріалів справи встановлено, що 16.11.2022 між Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №FO01440113 "ЄВРОКАСКО 5 ЗІРОК". 
Предметом Договору є майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом VOLKSWAGEN TIGUAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 .
Як зазначено позивачем, 29.11.2022 в АДРЕСА_1 сталася страхова подія - падіння снігу/брила льоду з даху житлового будинку на припаркований транспортний засіб, що призвело до механічного пошкодження.
Того ж дня, 29.11.2022 ОСОБА_1 , як власник пошкодженого автомобіля звернувся до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області із заявою про те, що було пошкоджено його транспортний засіб внаслідок падіння снігу з льодом із даху будинку за адресою в АДРЕСА_1 , про що свідчить пояснення інспектора УПП в Тернопільські області ДПП лейтенанта поліції Гайдамака Ольга Миколаївна.
Договір страхування діяв на дату виникнення страхової події 29.11.2022, що була визнана позивачем як страховий випадок.
Суд зауважує, що саме залежно від виду укладеного договору страхування потерпілою стороною страховик і набуде можливості застосувати право вимоги в порядку суброгації чи регресу.
Поняття добровільного майнового страхування розкривають положення статті Закону України "Про страхування" та статті 979, 982 ЦК України. Добровільне страхування здійснюється на основі договору між страховиком і страхувальником.
Основним призначенням добровільного страхування є майновий захист інтересів страхувальника, що покликаний зменшити шкідливі для власника (володільця) наслідки пошкодження чи знищення його майна.
Варто зазначити, що в процесі реалізації прав та обов`язків, які виникають з таких договорів, також має місце делікт (деліктна відповідальність), внаслідок настання якої і виникає страховий випадок, коли страхувальник зазнає майнової шкоди, а в подальшому можуть виникнути і відносини суброгації.
Статтями 512, 514 Цивільного кодексу України передбачено, що в установлених законом випадках кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою. Ці норми кореспондуються з положеннями статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування".
Статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування" передбачено, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.
У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.
Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.
29.11.2022 Страхувальник – ОСОБА_1 звернувся до позивача із відповідною заявою про настання страхового випадку.
Позивачем здійснено огляд автомобіля, про що складено Акт огляду транспортного засобу, в якому зафіксовано пошкодження лобового скла та даху автомобіля.
ПАТ "СГ "ТАС" визнано факт пошкодження автомобіля та визнано вказану подію страховим випадком, про що складено страховий акт №21481/44/922 від 30.11.2022.
02.12.2022 позивач на підставі рахунку на оплату №89 від 29.11.2022 сплатив страхове відшкодування на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Джерман Авто – Тернопіль" у розмірі 12 827,52 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №303297.
Так позивач має право на компенсацію виплаченої суми страхового відшкодування на підставі статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" з осіб, відповідальних за завдані збитки.
При цьому, відповідачем (особою, відповідальною за завдані збитки) за відповідним позовом ПрАТ "СГ "ТАС" визначено ОСББ "Бандера 45".
Як вже зазначено, правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку із виплатою на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої сторони у деліктному зобов`язанні.
Для правильного вирішення питання щодо стягнення у порядку суброгації (відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування", статті 993 ЦК України) суми завданої шкоди, важливим є встановлення особи, відповідальної за заподіяння шкоди.
Управління будинком №45 по вулиці Бандери у місті Тернополі здійснює ЛСББ "Бандери 45", про що свідчить лист/відповідь Тернопільської міської ради №29560-Ф/2024 від 21.11.2024.
За приписами пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди містяться у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Водночас, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування завданої шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Обов`язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).
Так, відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Як вбачаєтеся з матеріалів справи, зокрема із пояснення, причинного пошкодження припаркованого автотранспортного засобу зазначено падіння з даху будинку по вул. Степана Бандери, 45 снігу з льодом.
Слід зазначити, що заява Страхувальника від 29.11.2022 не містить причин пошкодження автомобіля.
На підтвердження своїх доводів позивачем долучено до матеріалів справи тільки пояснення від 29.11.2022, які отримав інспектор УПП в Тернопільській області ДПП лейтенант поліції Гайдамака Ольга Миколаївна.
Крім того, позивачем долучено фотографії автомобіля.
Відповідно до процесуального законодавства (§ 5 Глави 5 ГПК України) доведення обставин у суді може відбувати із використанням доказів в електронному форматі. В цю категорію входять фото, аудіо- та відеозаписи, листування у месенджерах, соціальних мережах, бази даних, мультимедійні повідомлення тощо. Дані можуть зберігатися на портативних пристроях, в Інтернеті, розміщуватися на серверах.
Стаття 96 ГПК України передбачає, що електронними доказами вважається інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються у формі документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Щодо фотографій долучених позивачем, де на його думку зафіксовано характер пошкоджень автомобіля д.н.з. НОМЕР_1 , то суд зауважує, що такі лише фіксують пошкодження автомобіля, але не підтверджують пошкодження саме внаслідок неправомірних дій ОСББ. Слід також вказати, що не є зрозумілим коли була здійснена фотофіксація. 
Щодо пояснення від 29.11.2022, такі складено без залучення представника ОСББ і не фіксує жодного доказу наявності снігу з льодом біля пошкодженого автомобіля, хоч і зазначається про це.
Отже, з боку позивача не доведено часу та дати створення фотографій, що були долучені при поданні позовної заяви, та не доведено вини відповідача та причинно- наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та наслідком (характером пошкодження та самим фактом пошкодження автомобіля).
На переконання суду, докази, зокрема, фотографії, долучені позивачем не можуть бути доказами у справі про відшкодування страхової виплати (суброгаційного позову) та є неналежними та недопустимими доказами.
Позивачем не доведено в чому полягає протиправна поведінка відповідача.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс ймовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.97 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. 
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). 
Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Враховуючи те, що позивачем не подано достатньо об`єктивних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що матеріали позовної заяви не підтверджують спричинення саме відповідачем майнової шкоди власнику автотранспортного засобу, а містять лише не підтверджену, не перевірену інформацію, внаслідок якої страхова компанія (позивач), на припущеннях, дійшла до помилкового висновку про наявність вини відповідача у завданні майнової шкоди.
Щодо суми несплачених страхових платежів згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту №FO-01440113 від 16.11.2022 в розмірі 17 077,50 грн, суд зазначає таке.
Так, пунктом 4.1. Договору добровільного страхування наземного транспорту №FO-01440113 від 16.11.2022 сторони домовилися про порядок сплати страхової премії у розмірі 17 077,50 грн.
Як визначено статтею 1 Закону України "Про страхування" страхова премія (страховий платіж, страховий внесок) - плата у грошовій формі за страхування, яку страхувальник зобов`язаний сплатити страховику згідно з договором страхування.
Згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту №FO-01440113 від 16.11.2022 страхувальником, як стороною правочину, виступає ОСОБА_1 .
Статтею 95 Закону України "Про страхування" встановлено, що Страхувальник зобов`язаний сплатити страховику страхову премію як плату за страхування згідно з умовами договору страхування. Страхова премія за договором страхування визначається шляхом помноження страхової суми та страхового тарифу (у разі його визначення). Страхова премія за договором страхування, за яким не визначається страховий тариф, розраховується відповідно до умов страхового продукту. Розмір страхової премії, порядок та строки її сплати визначаються договором страхування або законодавством. Сплата страхової премії згідно з договором страхування може здійснюватися одноразовим платежем або періодичними платежами. Договором страхування можуть передбачатися наслідки для страхувальника за несвоєчасну сплату наступної частини страхової премії. Якщо страховий випадок настав до моменту сплати простроченої наступної частини страхової премії, страховик може вирахувати суму несплаченої премії при розрахунку страхової виплати.
З наведеного слідує, що обов"язок щодо сплати страхової премії покладено на страхувальника.
Суд, вважає зазначити, що сплата страхової премії не входить до складу страхового відшкодування.
Отже, враховуючи обставин справи, відповідач не є особою, яка завдала або з вини якої пошкоджений автотранспортний засіб, така особа позивачем та за матеріалами справи не встановлена.
За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів завдання саме відповідачем шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними та вину відповідача.

Позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
При аналізі доводів сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. 
Правова позиція, наведена у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновок суду.
Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.
Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.
Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.
Верховний Суд у справі № 521/17654/15-ц (постанова від 16 січня 2019 року) при вирішенні спору застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".
При цьому Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.
Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.
Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Так, згідно статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Суд наголошує, що призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову, слід відмовити.

Судові витрати.
При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (пункт 5 частини 1 статті 237 ГПК України).
Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Щодо судового збору у розмірі 3028,00 грн.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Факт зарахування сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом судового збору в сумі 3028,00 грн до спеціального фонду державного бюджету України підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою Господарським судом Тернопільської області.
В силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 3028,00 грн покладається на позивача.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -
УХВАЛИВ:
1. У задоволенні позовних вимог, відмовити.
2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 3028,00 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256-257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Примірник рішення надіслати сторонам у справі до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України.
Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено та підписано "11" лютого 2026 року. 

Суддя Я.Я. Боровець