ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/372/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/4046/25 Категорія: 305010300 	Демчик Р.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді секретар	Сіренко Ю. В., Карпенко О. В. Івануса А.Д.	

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника Головного управління Національної поліції в Черкаській області– Олабин Юлії Ігорівни, Черкаської обласної прокуратури на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2025 (суддя в суді першої інстанції Демчик Р. В.) та апеляційні скарги представника Державної казначейської служби України – Яроша Сергія Васильовича, Черкаської обласної прокуратури, представника ОСОБА_1 – адвоката Архипенка Олександра Анатолійовича на додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2025 (суддя в суді першої інстанції Демчик Р. В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції у Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду, 

в с т а н о в и в :

у травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що 10.09.2010 відносно нього була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. 
10.09.2010 позивача було затримано в порядку ст. 115 КПК (1960) за підозрою у вчиненні злочину із утриманням в Черкаському ізоляторі тимчасового тримання строком до трьох діб. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.09.2010 строк тимчасового тримання продовжено до 10 діб.
Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.09.2010 стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту з триманням у СІЗО № 30 м. Черкаси до двох місяців. В подальшому строк тримання під вартою неодноразово продовжувався.
10.03.2011 постановою апеляційного суду Черкаської області позивача звільнено з під варти.
10.03.2011 органом досудового слідства порушена нова кримінальна справа, а ОСОБА_1 знову затримано в порядку ст. 115 КПК.
12.03.2011 постановою Соснівського районного суду м. Черкаси визнано затримання позивача незаконним. Вказана постанова залишена без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12.03.2011.
Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів СУ УМВС в Черкаській області від 11.03.2011 ОСОБА_1 притягнуто до кримінальної відповідальності як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.
Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.09.2021, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19.12.2022 та ухвалою Верховного Суду від 15.02.2024 позивача визнано не винуватим і виправдано за відсутності в його діях складу злочину. 
Строк незаконного перебування позивача під вартою у період часу з 10.09.2010 по 12.03.2011 склав 6 місяців та 4 дні або 184 дні.
Строк незаконного перебування під слідством у період часу з 10.09.2010 по 19.12.2022 склав 12 років 3 місяці 9 днів або 4 483 дні відповідно.
Зазначені обставини є підставою для відшкодування особі завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди, а також втраченого заробітку за час незаконного затримання та тримання під вартою.
ОСОБА_1 просив суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на свою користь у відшкодування моральної шкоди 1 800 000 грн, втрачений заробіток за час незаконного затримання та тримання під вартою в сумі 14 042,05 грн та компенсації втраченого заробітку у зв`язку з несвоєчасним розрахунком по заробітній платі в сумі 37 733,11 грн.
У листопаді 2025 ОСОБА_1 до ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якому просив стягнути з відповідачів на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 71 200 грн.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2025 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 226 933 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Придніпровського районного суду від 03.12.2025 стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції послався на наявність підстав для висновків про завдання позивачу незаконним притягнення до кримінальної відповідальності та триманням під вартою моральної шкоди, яку має відшкодувати держава. Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив з того, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди в розмірі більшому, ніж визначено ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та відповідати принципу розумності, справедливості та співмірності завданим позивачу моральним стражданням, разом з цим особа може вимагати відшкодування моральної шкоди за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства, прокуратур та суду. 
Також суд відмовив в задоволенні позову в частині вимог про стягнення втраченого заробітку за час незаконного затримання та тримання під вартою, а також суми компенсації втраченого заробітку в зв`язку з несвоєчасним розрахунком за безпідставністю заявлених вимог. 
Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд врахував незначну складність справи, характер виконаної адвокатом роботи, критерій реальності та розумності адвокатських витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду від 20.11.2025 Головне управління Національної поліції в Черкаській області та Черкаська обласна прокуратура оскаржили його до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Черкаській області просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2025 в частині стягнення 48 533 грн моральної шкоди за час перебування позивача під вартою в період з 10.09.2010 по 12.03.2011 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.
В апеляційній скарзі Черкаська обласна прокуратура просить змінити рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2025 в частині стягнення 48 533 грн моральної шкоди за період тримання під вартою, зменшивши розмір стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 до 1 178 400 грн. Судовий збір в розмірі 3 633,60 грн за подання апеляційної скарги компенсувати Черкаській обласній прокуратурі за рахунок держави.
Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції під час вирішення спору дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 під час незаконного тримання під вартою за період з 10.09.2010 по 12.03.2011 в розмірі 48 533 грн, при цьому суд послався на постанову Верховного Суду у справі № 610/3221/19-ц.
На думку скаржників, висновки Верховного Суду у справі № 610/3221/19-ц і справі, що була предметом розгляду суду першої інстанції є різними. Період перебування позивача під слідством і судом, за який судом визначено розмір моральної шкоди в сумі 1 178 400 грн (з 10.09.2010 по 19.12.2022), повністю охоплює період тримання позивача під вартою з 10.09.2010 по 12.03.2011). Додаткове визначення та стягнення суми моральної шкоди у розмірі 48 533 грн за період тримання під вартою в межах того самого часового проміжку фактично призводить до подвійного відшкодування шкоди за один і той самий період.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої триманням позивача під вартою у період з 10.09.2010 по 12.03.2011 підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування вимог ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду від 03.12.2025 Державна казначейська служба України та Черкаська обласна прокуратура оскаржили його до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2025 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
Державна казначейська служба України вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, оскільки такий розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумності та необхідності таких витрат. Оскільки у справі відбулося три судові засідання, тому Казначейство вважає, що судові витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції розподілу не підлягають, а тому додаткове рішення слід скасувати.
В апеляційній скарзі Черкаська обласна прокуратура просить скасувати додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2025 та ухвалити нове рішення, яким змінити розмір витрат, зменшивши його до розумного співмірного зі складністю справи розміру. 
Вказано, що представником позивача не надано жодної квитанції, платіжного доручення чи іншого належного доказу фактичної сплати вартості професійної правничої допомоги. За відсутності підтвердження реального понесення відповідних витрат, суд був позбавлений можливості оцінити їх дійсність (реальність), необхідність та співмірність.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Архипенко О. А. також оскаржив додаткове рішення суду першої інстанції від 03.12.2025, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі просить скасувати додаткове рішення суду в частині відмови позивачу у стягненні із Державного бюджету України понесених ним витрат на правничу допомогу в сумі 63 200 грн та ухвалити нове судове рішення, яким заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задовольнити повністю та стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у даній справі в повному обсязі в розмірі 71 200 грн. 
На думку сторони позивача, вартість послуг на правничу допомогу заявлену позивачем є виправданою та співмірною, з урахуванням критеріїв, визначених ст. 137 ЦПК України. Зменшення судом витрат на правничу допомогу із 71 200 грн до 8 000 грн не є належним задоволенням прав позивача на відшкодування правничої допомоги, що гарантовано діючим законодавством, тому додаткове рішення суду є таким, що не ґрунтується на наявних у справі доказах та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. 
У відзиві Державної казначейської служби України на апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Черкаській області вказано, що рішення суду від 20.11.2025 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування в цій частині немає. При цьому, Державна казначейська служба України погоджується з доводами апеляційної скарги Головного управління національної поліції в Черкаській області в оскаржуваній частині рішення та вважає, що рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення розміру моральної шкоди з 1 226 933 грн до 1 178 400 грн.
У відзиві представника ОСОБА_2 – адвоката Архипенка О. А., що надійшов на апеляційні скарги Головного управління національної поліції в Черкаській області та Черкаської обласної прокуратури вказано, що доводи апеляційних скарг є необґрунтованими до не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду від 20.11.2025.
Зазначено, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно врахувавши позицію Верховного Суду у справі № 610/3221/19-ц дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством і судом у період з 10.09.2010 по 19.12.2022 та визначив її розмір в сумі 1 226 933 грн із врахуванням часу перебування ОСОБА_1 під вартою у СІЗО № 30, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 8 000 грн, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік». 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо не оскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. 
Головне управління національної поліції України в Черкаській області та Черкаська обласна прокуратура оскаржують рішення суду першої інстанції у даній справі лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди під час незаконного тримання під слідством і судом та під вартою за період з 10.09.2010 по 12.03.2011 в розмірі 48 533 грн.
Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційних скарг і лише в оскаржуваній частині рішення. 
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача втраченого заробітку за час незаконного затримання та тримання під вартою, а також суми компенсації у зв`язку із несвоєчасним розрахунком по заробітній платі сторонами не оскаржується.
При розгляді справи встановлено, що СУ ГУ МВС України в Черкаській області 10.09.2010 була порушена кримінальна справа № 3701000042 ДП-3 стосовно начальника Управління технічного забезпечення будівництва Головного управління капітального будівництва Черкаської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 , за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
10.09.2010 позивача було затримано в порядку ст. 115 КПК (1960) за підозрою у вчиненні злочину із утриманням в Черкаському ізоляторі тимчасового тримання строком до трьох діб.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.09.2010 строк тимчасового тримання продовжено до 10 діб.
Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.09.2010 стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту з триманням у СІЗО № 30 м. Черкаси до двох місяців. В подальшому строк тримання під вартою неодноразово продовжувався.
10.03.2011 постановою апеляційного суду Черкаської області позивача звільнено з під варти.
10.03.2011 органом досудового слідства порушена нова кримінальна справа, а ОСОБА_1 знову затримано в порядку ст. 115 КПК.
12.03.2011 постановою Соснівського районного суду м. Черкаси визнано затримання позивача незаконним. Вказана постанова залишена без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12.03.2011.
Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів СУ УМВС в Черкаській області від 11.03.2011 ОСОБА_1 притягнуто до кримінальної відповідальності як обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.
Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.09.2021 ОСОБА_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 366 КК України, визнано невинним і по суду виправданим за відсутністю в його діях складу злочину.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19.12.2022 вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.09.2021 залишено без змін.
Ухвалою Верховного суду від 15.02.2024 вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.09.2021 та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19.12.2022 щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишено без змін.
Правовідносини, наявні між сторонами справи мають таке правове регулювання.
Приписами ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Частинами 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Нормами, які регламентують відшкодування, зокрема, моральної шкоди є положення ст. 1167 та ст.1176 ЦК України.
Так статтею 1167 ЦК України (загальна правова норма, що регламентує відшкодування моральної шкоди) передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт (що також передбачено ч.1 ст. 1176 ЦК України); 3) в інших випадках, встановлених законом.
Крім того, спеціальною правовою нормою ч.ч. 2, 6, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Так існує спеціальний ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зі змісту ст. 1 якого слідує, що його дія поширюється на осіб, які незаконно зазнали обмеження будь-якого їх права внаслідок застосування щодо них органами досудового розслідування, прокуратури чи суду заходів впливу за положеннями КПК та КК України. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.
Частинами 5 та 6 ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно ч.ч. 2, 3 ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи (статті 1173-1174 ЦК України).
У пункті 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону - ст. 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», правовий висновок про що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц.
Аналізуючи у взаємозв`язку встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, вищенаведені норми законодавства, які регламентують відповідні правовідносини, та правовий висновок ВП ВС, апеляційний суд приходить до такого.
Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно незаконно та безпідставно перебував під слідством та судом у період часу з 10.09.2010 по 19.12.2022 (дата набрання виправдувальним вироком законної сили) 147 місяців та 9 днів. 
У силу вищенаведених положень п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначається, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Висновок про те, що право на відшкодування моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили, викладено у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 759/2707/18, які підтримані у постанові Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 953/3527/20.
Апеляційний суд враховує, що згідно з частиною третьою статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15, яку підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц.
Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 мінімальний розмір заробітної плати встановлено на рівні 8 000 грн і саме з урахуванням цієї суми має розраховуватися розмір заподіяної позивачу моральної шкоди.
Отже, оскільки у період незаконного та безпідставного перебування під слідством та судом факт завдання позивачу моральної шкоди презюмується та його мінімальний розмір встановлений законом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди за період 147 місяців та 9 днів у розмірі (8000 грн х 147 = 1 176 000 + 9 х (8 000/30) грн = 1 178 400 грн.
Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що під час розрахунку моральної шкоди необхідно окремо враховувати період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом у період часу з 10.09.2010 по 19.12.2022 та окремо ще і період тримання під вартою з 10.09.2010 по 12.03.2011, оскільки при вирішенні питання про розмір моральної шкоди суд врахував вказаний вище період перебування ОСОБА_1 під вартою та додатково стягнув 48 533 грн моральної шкоди, фактично двічі стягнувши моральну шкоду за один і той же період (з 10.09.2010 по 12.03.2011).
При цьому, суд першої інстанції в своєму рішенні послався на висновок Верховного Суду у справі № 610/3221/19-ц.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині та вважає, що доводи апеляційних скарг про помилковість висновку суду про подвійне стягнення моральної шкоди є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи. 
На думку колегії суддів посилання районного суду на висновок Верховного Суду у справі № 610/3221/19-ц є помилковим, оскільки обставини справи, що формують зміст спірних правовідносин у справі № 610/3221/19-ц та у справі, що на даний час є предметом розгляду апеляційного суду є різними. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц вказав, що за змістом пункту 1 частини першої статті 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем визначено випадки, за наявності яких особа може вимагати відшкодування моральної шкоди.
Разом з тим, вказаною постановою не визначається, що можливо відшкодовувати особі моральну шкоду одночасно і за незаконне перебування під слідством та судом і в той самий час ще і за незаконне вчинення відносно неї конкретних процесуальних дій під час проведення розслідування в рамках одного і того ж провадження. 
Результат аналізу ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадяниновінезаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дає підстави для висновку про те, що подвійного відшкодування шкоди внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян тощо, за один і той самий період перебування під слідством і судом Законом не передбачено.
Колегія суддів приходить до висновку, що час тримання позивача під вартою (з 10.09.2010 по 12.03.2011) є складовою загального періоду перебування позивача під слідством і судом (з 10.09.2010 по 19.12.2022), тому не підлягає додатковому відшкодуванню, оскільки співпадає з періодом притягнення до кримінальної відповідальності.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода за період його незаконного перебування під слідством і судом за період з 10.09.2010 по 19.12.2022 у відповідності до вищеприведеного розрахунку у розмірі 1 178 400 грн, що є гарантованим мінімумом, визначеним ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та буде відповідати принципу розумності, справедливості та співмірності та не буде джерелом безпідставного збагачення, а тому рішення в частині стягнення моральної шкоди підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнення з 1 226 933 грн до 1 178 400 грн.
При цьому, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку позивачем не доведені, відповідно, у суду відсутні належні підстави для відшкодування моральної шкоди в розмірі більшому, ніж визначено ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», щоб це відповідало принципу розумності, справедливості та співмірності завданим позивачу моральним стражданням.
Також колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державного бюджету України, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.04.2024 у справі № 711/1765/22 учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, тому вона є відповідачем у справі в особі відповідних органів.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з пунктом 4 положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначено, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. 
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16, від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17, від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20.
З огляду на викладене кошти на відшкодування моральної шкоди підлягають стягненню саме з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, а не з Державного бюджету України.
Що стосується оскарження додаткового рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2025, колегія приходить до наступного.
Згідно зі ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокату та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( стаття 30 зазначеного Закону).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на професійну правничу допомогу; 2) витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких необхідно розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Яке вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу під час розгляду даної справи, представником позивача надано ордер серії СА № 1112811 від 15.02.2025 (а.с. 103 т. 2) на надання правничої допомоги адвокатом Архипенка О.А., виданий адвокатським бюро Архипенка, Договір № 12/08-2024 про надання правничої (правової) допомоги від 12.08.2024, укладений між ОСОБА_1 та АБ «Архипенка» (а.с. 104-105 т. 2).
Відповідно до п.1.1 договору Клієнт доручає, а Виконавець, відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правничу (правову) допомогу, визначену в п. 12. цього договору.
Відповідно до п.1.2. договору правова (правнича) допомога яка включає стягнення у судовому порядку моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 та ч. 5 ст. 191 КК України (кримінальна справа 3701000042, № 1/81/11).
З акту приймання-передачі послуг від 13.11.2025 (а.с. 106 т. 2) до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 12/08-2024 від 12.08.2024 вбачається що АБ «Архипенка» на виконання договору про правову допомогу з питань стягнення у судовому порядку моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 та ч. 5 ст. 191 КК України (кримінальна справа 3701000042, № 1/81/11), виконано:
- зустріч з клієнтом, вивчення правової проблеми та матеріалів справи: 3 год., вартість 7200 грн;
- вивчення судової практики: 2 год, вартість 4 800 грн;
- підготовка позову та направлення позову, вивчення відзивів на позовну заяву: 8 год, вартість 19 200 грн.
- судове засідання 05.06.2025, вартість 4 000 грн;
- судове засідання 30.06.2025, вартість 4 000 грн;
- судове засідання 23.07.2025, вартість 4 000 грн;
- судове засідання 25.09.2025, вартість 8 000 грн;
- судове засідання 23.10.2025, вартість 8 000 грн;
- судове засідання 10.11.2025, вартість 8 000 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі послуги як зустріч з клієнтом, вивчення правової проблеми та матеріалів справи, вивчення судової практики, підготовка позову та направлення позову фактично є однією і тією ж послугою, а саме: підготовкою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди. 
Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлена сума витрат в розмірі 71 200 грн є значно завищеною, а тому врахувавши незначну складність справи, характер виконаної адвокатом роботи, враховуючи сталість судової практики у вказаній категорії справ, критерій реальності та розумності розміру адвокатських витрат, суд стягнув на користь ОСОБА_1 понесені витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 8 000 грн.
Колегія суддів погоджується з тією обставиною, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо надання йому адвокатом Архипенком О. А. правничої допомоги, розмір витрат, визначений судом є справедливим, не завищеним і співмірним з обсягом та якістю наданих послуг.
Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а тому такі витрати розподілу не підлягають відхиляються колегією суддів через їх безпідставність, оскільки вони нічим не підтверджені та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги Черкаської обласної прокуратури про те, що розмір витрат підлягає зменшенню до розумного їх розміру також відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки визначений судом першої інстанції розмір таких витрат відповідає критеріям розумності та справедливості і є значно нижчим від заявленої заявником суми. При цьому власної позиції про те, який же саме розмір в даному випадку відповідатиме вищевказаним критеріям апелянт не сформулював взагалі.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Архипенка О. А. про збільшення розміру судових витрат на правничу допомогу до 71 200 грн. колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки розмір правничої допомоги, який визначений районним судом та підлягає стягненню на користь позивача є справедливим, відповідає принципу розумності та співмірності з обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт). 
Разом з тим, колегія суддів також звертає увагу на те, що дійшовши до обґрунтованого висновку про розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача, суд першої інстанції помилково стягнув їх з Державного бюджету України, а не з держави України.
Враховуючи вищенаведені норми матеріального права, правові висновки Великої палати Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляють компетентні органи.
Відповідно до позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 24.04.2024 у справі № 711/1765/22 вказано, що в даній категорії справ стягнення витрат на правничу допомогу безпосередньо з Державного бюджету України або з органів державної влади, які позивач визначив як відповідачів є помилковим, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Враховуючи те, що рішення суду в частині способу та розміру відшкодування моральної шкоди та додаткове рішення суду в частині способу стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу ухвалені з помилковим застосуванням норм матеріального права, вказані судові рішення підлягають зміні з викладенням резолютивної частини в редакції цієї постанови.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
У відповідності до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Згідно ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають до стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
Відповідно до ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених ч. 2 цієї статті, в електронній формі – застосовується коефіцієнт пониження 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Оскільки апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Черкаській області та Черкаської обласної прокуратури на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2025 подані в електронній формі через підсистему «Електронний суд» та підлягають до часткового задоволення, за подання апеляційних скарг, з урахуванням оспорюваної скаржниками суми 48 533 грн та положень ст. 141 ЦПК України за рахунок держави в порядку, визначеному законом підлягає компенсації сума судового збору в розмірі 582,40 грн кожному із скаржників.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Черкаській області та Черкаської обласної прокуратури на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2025 – задовольнити частково.
Апеляційні скарги представника Державної казначейської служби України – Яроша Сергія Васильовича, Черкаської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 – адвоката Архипенка Олександра Анатолійовича на додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2025 – задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2025 в оскаржуваній частині змінити, зменшивши розмір коштів, що мають бути стягнуті з держави на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, визначивши їх в сумі 1 178 400 грн. та викласти його резолютивну частину в такій редакції:
«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 178 400 грн. (один мільйон сто сімдесят вісім тисяч чотириста гривень)». 
В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2025 залишити без змін. 
Додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2025 змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:
«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 8 000 грн (вісім тисяч гривень)».
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд цієї справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 582,40 грн компенсувати Головному управлінню Національної поліції за рахунок держави в порядку, визначеному законом.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд цієї справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 582,40 грн компенсувати Черкаській обласній прокуратурі за рахунок держави в порядку, визначеному законом.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 21.01.2026. 

Суддя-доповідач   

Судді