Справа №760/2880/25
2/760/173/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Українця В.В.
при секретарі Гуцало М.В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.
Свої позовні вимоги мотивував тим, що 19 квітня 2018 року він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 4601749 гривень 99 копійок. 
12 лютого 2024 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Каращук К.Л. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року. 
Відповідач до цього часу рішення суду не виконав. Крім того, після відкриття провадження у справі (15 червня 2018 року) ОСОБА_2 здійснив відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 18 листопада 2020 року. 
Вважає, що дії сторін договору дарування під час його укладення були спрямовані на приховування цього майна від можливого наступного звернення на нього стягнення в рахунок виконання рішення суду про стягнення коштів за договором позики. 
Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 18 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року вирішено питання про витребування доказів у справі. 
Відповідач відзив на позовну заяву у визначений строк до суду не подав.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що 19 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 4601749 гривень 99 копійок.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
12 лютого 2024 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Каращук К.Л. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 760/10449/18, виданого на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року. 
18 листопада 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кузьмичем В.М. Предметом договору є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 вересня 2024 року. 
Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 18 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України  власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Разом з тим, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним не як власник нерухомого майна, а як заінтересована особа.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У частинах 1-3, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року в справі № 6-605цс16.
За таких обставин, належним захистом порушених прав позивача є саме визнання правочину недійсним, оскільки позивач не є власником спірного нерухомого майна та ст. 388 ЦК України не підлягає застосуванню до цих правовідносин. 
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про визнання договору дарування квартири, укладеним між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним. 
З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню.
З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1211 гривень 20 копійок судового збору. 
Керуючись статтями 15, 16, 203, 204, 215, 216, 316, 317, 319, 328, 330, 388, 717 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд, - 

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання недійсним договору дарування задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири від 18 листопада 2020 року № 1061, укладений між  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 , за яким відчужено квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмичем Василем Миколайовичем.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) 1211 гривень 20 копійок судового збору.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: